ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                            
                                                                                                                         
08 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 2-1584/11
провадження № 61-11813св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
особа, яка не брала участі у справі та подала касаційну скаргу, - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового  провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року в складі колегії суддів Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року в складі колегії суддів Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В., касаційну скаргу особи, яка не брала участі у              справі, - ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року в складі колегії суддів Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення депозитного вкладу та відсотків за договором,
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -  АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення депозитного вкладу та відсотків за договором.    
 
На обґрунтування своїх вимог, з урахуванням останньої уточненої позовної заяви                         від 13 вересня 2018 року, позивач зазначав, що 22 листопада 1993 року між його матір`ю ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про поточний депозитний вклад № 3001682669, відповідно до умов якого ОСОБА_4 внесла до каси ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний вклад у розмірі 2 500 000,00 карб. У період з 1994 року до 1997 року ОСОБА_4 додатково внесла на депозитний рахунок грошові кошти у загальній сумі 1 275,00 грн.
 
У зазначеному договорі ОСОБА_4 зробила заповідальне розпорядження, відповідно до якого у разі смерті право розпорядження вкладом і нарахованими процентами у повному обсязі переходить до її сина ОСОБА_1 (позивача у цій справі).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після смерті матері позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 31 травня 2002 року, а пізніше, після виявлення навесні 2009 року в архіві матері договору від 22 листопада 1993 року, йому додатково видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 травня                      2009 року. На підставі свідоцтв від 31 травня 2002 року та від 12 травня 2009 року позивач успадкував все майно, що належало його матері, у тому числі грошові кошти, які містяться на депозитному рахунку, відкритому в АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до договору від 22 листопада 1993 року.
 
Позивач вважав, що підставою для стягнення з відповідача грошових сум, вказаних у позовній заяві, є допущені банком у період часу з 22 листопада 1993 року до 01 вересня 2018 року порушення умов договору та вимог законодавства України.
 
Зазначав, що відповідно до законодавства України, яке було чинним протягом               1993-2000 років, порядок нарахування відсотків за депозитними вкладами громадян визначається змістом договорів, укладених між банком та громадянином України. Однак усупереч вимогам закону АТ КБ «ПриватБанк» з моменту укладення договору від 22 листопада 1993 року до дня смерті вкладника неправильно нараховувало відсотки за  депозитним вкладом внаслідок необґрунтованого застосування методу нарахування, який не відповідав умовам договору. Крім того, банк неправомірно змінював в односторонньому порядку відсоткові ставки за депозитним вкладом, необґрунтовано зменшив суму депозитного вкладу шляхом безпідставного списання грошових коштів, незаконно не виплатив позивачу успадкований депозитний вклад у сумі 119 273,68 грн.
 
Також зазначав, що пунктами 3, 5 договору було визначено, що нарахування відсотків за вкладом починається на наступний день після надходження грошових коштів до каси банку і проводиться із розрахунку 395 складних річних відсотків. У випадку, якщо нараховані відсотки не будуть витребувані, вони приєднуються до суми коштів на рахунку. На отриману таким чином суму проводиться подальше нарахування відсотків відповідно до умов договору.
 
Посилання у тексті договору на будь-які внутрішні накази АТ КБ «ПриватБанк» відсутні. Договором також не визначені будь-які спеціальні формули нарахування відсотків.
 
Позивач вважав, що АТ КБ «ПриватБанк» також незаконно здійснювало списання коштів з депозитного рахунку 12 березня 1994 року, 08 липня 1994 року, 05 вересня 1994 року, 23 січня 1995 року, 26 лютого 1995 року,  05 липня 1995 року, 22 грудня               1995 року, 22 липня 1996 року та незаконно не виплатило йому депозитний вклад у розмірі 119 273,68 грн, який належав його матері на день її смерті та був успадкований ним на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 травня 2009 року. Натомість відповідач 16 червня 2009 року виплатив йому лише 9 468,06 грн.
 
Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 травня 2009 року ніким не оспорювалось та у судовому порядку недійсним не визнавалося, депозитний вклад позивач успадкував за законом, то він вважав необґрунтованими твердження АТ КБ «ПриватБанк» про успадкування депозитного вкладу за заповідальним розпорядженням. При цьому відповідач неправомірно розірвав в односторонньому порядку депозитний договір у травні 2006 року.
 
Враховуючи викладене, з урахування уточнених позовних вимог, позивач просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь успадкований депозитний вклад з нарахованими відсотками, який станом на 10 жовтня 2017 року становив                                        12 514 249,95 грн, а також стягнути інфляційні збитки у розмірі 42 531,73 грн та 3 % річних у розмірі 20 357,65 грн, а всього - 12 577 139, 33 грн.

 
 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
 
Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 04 грудня                      2012 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.
 
Стягнув з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 519 643,64 грн успадкованого вкладу, 11 318 498,88 грн вкладу з нарахованими процентами, а всього -                                 11 847 843,52 грн. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалою від 13 лютого 2013 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в резолютивній частині рішення від 04 грудня 2012 року виправив арифметичну помилку в загальній сумі стягнення на користь позивача та вказав, що правильним є стягнення на користь ОСОБА_1 з ПАТ КБ «ПриватБанк» всього 11 838 142,52 грн.
 
Апеляційний суд Дніпропетровської області рішенням та ухвалою від 12 вересня                2013 рокуапеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнив. 
 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року та ухвалу цього суду від 13 лютого 2013 року про виправлення описки скасував, ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд керувався тим, що відповідач виплатив позивачу успадкований вклад у більшому розмірі, ніж належало, права позивача не порушені, тому підстави для задоволення позову відсутні.
 
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 18 грудня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. 
 
Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2013 року скасував, а справу передав на новий розгляд до цього суду.
 
Ухвалу касаційного суду мотивовано тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що оскільки сторонами спірного договору банківського вкладу є банк (боржник) і вкладник (кредитор), а зобов`язання банку виплачувати проценти на суму вкладу не є нерозривно пов`язаним з особою вкладника, то таке зобов`язання відповідача не припиняється внаслідок смерті вкладника, входить до складу спадщини та триває до моменту фактичного повернення коштів спадкоємцям, тому висновки суду апеляційної інстанції про те, що відповідач повинен був нараховувати відсотки за вкладом ОСОБА_4 лише до дня її смерті є помилковими. Також суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що заповідальне розпорядження змінює порядок спадкування, однак не змінює обсяг прав і обов`язків спадкоємця у разі спадкування банківського вкладу за наявності такого розпорядження. Крім того, апеляційний суд, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, повинен був встановити, протягом якого строку, з урахуванням можливості його пролонгації, діяв договір, в якому розмірі в ці періоди підлягали нарахуванню проценти на вклад, чи знімалися вони, а якщо знімалися, то коли і в якому розмірі, залежно від чого зробити висновок про його обґрунтованість.
 
Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 27 лютого 2014 року апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року та ухвалу цього суду від 13 лютого 2013 року - без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, а також зазначив, що зобов`язання банку щодо нарахування відсотків на депозит не припинилися у зв`язку із смертю вкладника, а тому позивач як універсальний правонаступник (спадкоємець) має право на отримання успадкованого вкладу, включаючи нараховані відсотки в установленому договором розмірі. Внутрішні накази банку не можуть свідчити про право відповідача в односторонньому порядку змінювати розмір відсоткової ставки, оскільки двостороння угода між сторонами договору про зміну її розміру не укладалася, а докази відповідних публікацій у пресі в матеріалах справи відсутні. Доказів того, що банк виплатив ОСОБА_4 будь-які грошові суми матеріали справи не містять.
 
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 28 травня 2014 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року, ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2014 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Ухвалу касаційного суду мотивовано тим, що висновок суду про те, що до ОСОБА_1 як до спадкоємця вкладника ОСОБА_4 перейшли всі права кредитора в порядку спадкування, у тому числі і нарахування процентів за вкладом після смерті вкладника до дня розгляду справи, є передчасним і ґрунтується на неправильному застосуванні чинного законодавства і незастосуванні спеціального законодавства, яке регулює ці правовідносини, зокрема статті 564 ЦК УРСР. Оскільки у депозитному договорі було заповідальне розпорядження щодо вкладу, то він не входить до спадкової маси, тому не застосовуються загальні норми ЦК УРСР, що регулюють спадкування. Крім того, суди безпідставно не застосували «Керівництво по депозитним процедурам фізичних осіб», затверджене банком як у 1999 році, так і в 2000 році, яке визначало порядок роботи із заповідальними розпорядженнями та видачею вкладів після смерті вкладника, в якому було передбачено, що у разі смерті вкладника нарахування процентів на момент смерті вкладника за час, що сплив, з урахуванням всіх індексацій. Подальше нарахування процентів не здійснюється. Всупереч вимогам статей 212-214, 315 ЦПК України суди не звернули уваги на положення статті 384 ЦК УРСР,                  статті 30 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до яких банкам надано право самостійно встановлювати розмір відсоткової ставки, підстави її зміни, спосіб нарахування процентів за вкладом і це визначається банком у статутних та внутрішніх документах.
 
Під час нового розгляду позивач уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути з                   АТ КБ «ПриватБанк» на його користь успадкований депозитний вклад з нарахованими відсотками, який станом на 10 жовтня 2017 року становив 12 514 249,95 грн,  інфляційні збитки у сумі 42 531,73 грн та 3 % річних у сумі 20 357,65 грн, а всього                             12 577 139,33 грн.
 
Під час нового розгляду Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 05 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив. 
 
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 успадкований депозитний вклад з нарахованими відсотками, який станом на 10 жовтня 2017 року становив 12 514 249,95 грн, інфляційні збитки у сумі 42 531,73 грн та 3 % річних у сумі                                       20 357,65 грн, а всього 12 577 139,33 грн.
 
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі                            27 557,00 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що наявність заповідального розпорядження вкладника у комерційному банку змінює лише порядок спадкування, але не змінює обсяг прав та обов`язків спадкоємця. Оскільки зобов`язання банку за спірним депозитним договором не є нерозривно пов`язаними з особою вкладника, то зобов`язання банку не припиняється внаслідок смерті вкладника та входить до складу спадщини, хоча й спадкується за заповідальним розпорядженням вкладника. Тому не може припинятися нарахування відсотків за депозитним договором у зв`язку зі смертю вкладника. Отже, позивач успадкував вклад, відкритий на підставі спірного депозитного договору, після смерті ОСОБА_4 за заповідальним розпорядженням, що призвело до заміни кредитора у зобов`язанні. Зазначений договір у встановленому порядку не був розірваний, а тому позивач як спадкоємець має право на отримання успадкованого вкладу, включаючи нараховані відсотки в установленому договором розмірі. Врахувавши те, що депозитним договором чітко встановлено порядок нарахування відсотків та збільшення вкладу щомісяця на суму нарахованих відсотків у разі їх невитребування вкладником, а також врахувавши, що у договорі відсутні посилання на те, що банк може внутрішніми наказами змінювати порядок нарахування відсотків, зокрема застосовувати спеціальні формули, суд дійшов висновку, що нарахування відповідачем відсотків за вкладом на інших умовах, ніж передбачено договором, без узгодження з вкладником, є неправомірним. 
 
Суд не взяв до уваги посилання відповідача на зняття ОСОБА_4 депозитних коштів, оскільки такі посилання не підтверджені належними доказами.
 
Вирішуючи питання щодо розміру депозитного вкладу, на який позивач набув право, суд врахував висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 13 квітня 2018 року № 20192/20193/17-45, який є найбільш повним та під час  розрахунку розміру вкладу експертами застосовано порядок нарахування відсотків, зазначений у договорі від 22 листопада 1993 року № 3001682669. За таких обставин суд вважав, що належними доказами встановлено, що станом на 10 жовтня 2017 року депозитний вклад становив 12 514 249,95 грн.
 
Щодо позовних вимог про стягнення збитків від інфляції та 3 % річних суд за своїми підрахунками дійшов висновку, що збитки від інфляції за період з 17 червня 2009 року до 31 грудня 2009 року становлять 43 036,69 грн, а 3 % річних - 20 357,65 грн. Однак, оскільки позивач самостійно обраховував суму збитки від інфляції у розмірі                                42 531,73 грн, яку він просив стягнути, а суд не може вийти за межі позовних вимог, то суд дійшов висновку, що стягненню підлягає сума, визначена позивачем.
 
Оскільки суд не встановив обставин про те, що позивач був обізнаний про існування спірного вкладу до 2009 року, виписку за рахунком отримав у травні 2009 року, підстави для застосування позовної давності відсутні.
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 26 жовтня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив, рішення Бабушкінського районного суду                                   м. Дніпропетровська від 05 листопада 2021 року скасував та ухвалив нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення депозитного вкладу та відсотків за договором.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що висновок суду першої інстанції про те, що до ОСОБА_1 як до спадкоємця вкладника ОСОБА_4 перейшли всі права кредитора у порядку спадкування, у тому числі і нарахування відсотків за вкладом після смерті вкладника, є помилковим, оскільки за наявності заповідального розпорядження щодо вкладу він не входить до спадкової маси, а тому не застосовуються загальні норми ЦК УРСР, що регулюють питання спадкування. Крім того, положення ЦК УРСР не містили заміни кредитора у зобов`язанні під час  правонаступництва. Тому ОСОБА_1 не є кредитором за спірним депозитним договором та між сторонами відсутні договірні відносини за депозитним вкладом.
 
Позивач, надавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 травня                      2009 року та отримавши суму коштів, зазначену у вказаному свідоцтві, вчинив дії, спрямовані на отримання спадку, а не укладення договору депозитного вкладу з банком.
 
Також апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції про неправомірність дій відповідача щодо нарахування відсотків за вкладом на інших умовах, ніж передбачено договором, зазначивши про те, що відповідно до положень статті 384 ЦК УРСР та статті 30 Закону України «Про банки та банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки щодо своїх операцій, тому банк мав право самостійно встановити внутрішніми документами депозитні процедури відповідно до статутів кредитних установ та виданих в установленому порядку правил. Вказаними нормами не вимагалось додаткове або окреме погодження з вкладником способу розрахунку процентів, спеціальних формул, ознайомлення вкладника із такими внутрішніми документами або їх зазначення в умовах договору. Крім того, суд врахував, що ОСОБА_4 за життя не заперечувала щодо самостійного нарахування банком за внутрішніми документами відсотків за договором, отже, була згодна із такими діями банку.
 
Врахувавши те, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у зв`язку з відсутністю належного повідомлення банку про такі обставини, з урахуванням того, що облік договорів депозитних вкладів здійснювався у кожному відділенні окремо, у тому числі за електронним обліком у локальних програмних комплексах кожного відділення банку та під час видачі позивачу у 2002 році коштів за двома іншими договорами, останній не повідомляв банк про наявність спірного договору, відповідач продовжував нараховувати відсотки до часу розірвання спірного договору, тобто до 03 травня                2006 року, у зв`язку з чим у діях банку не вбачається неправомірності дій щодо  нарахування відсотків у розмірах, встановлених відповідними документами. Вказане свідчить про помилковість висновків суду щодо розірвання спірного договору з порушенням його умов та необхідність стягнення на користь позивача вкладу та відсотків станом на 10 жовтня 2017 року.
 
Додатковою постановою від 07 грудня 2022 року Дніпровський апеляційний суд заяву АТ КБ «ПриватБанк» про ухвалення додаткового рішення у цій справі задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі                          9 959,80 грн та пов`язані з розглядом справи витрати на проведення судово-економічної експертизи у розмірі 23 100,00 грн. 
 
Стягуючи з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» понесені та документально підтверджені витрати зі сплати судового збору у розмірі 9 959,80 грн та пов`язані з розглядом справи витрати на проведення судово-економічної експертизи у розмірі                      23 100,00 грн, апеляційний суд керувався їх доведеністю.
 
Відмовляючи у задоволенні вимог банку про стягнення витрат, понесених відповідачем у розмірі 185 000,00 грн та у розмірі 196 917,95 грн, апеляційний суд керувався тим, що відповідач звернувся до експертів для проведення експертизи за власною ініціативою, без звернення до суду із відповідним клопотанням про її призначення, а отже, суд не вирішував питання щодо необхідності проведення такої експертизи у межах судового розгляду. Також у зв`язку з наведеним не було враховано і позиції позивача щодо необхідності призначення експертизи. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
24 листопада 2022 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року та залишити у силі рішення суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження вказаного судового рішення, визначені пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме статті 384, 564 ЦК УРСР, статтю 30 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме статті 153, 162, 223 ЦК УРСР, статтю 68 Закону України «Про нотаріат», наказ Міністерства юстиції України від 31 грудня 2008 року № 2368/5 «Про затвердження правил ведення нотаріального діловодства». Крім того, звертає увагу на  порушення судом норм процесуального права.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки апеляційного суду про те, що                    стаття 384 ЦК УРСР і стаття 30 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надавали банкам право в односторонньому порядку, без погодження з вкладником, змінювати умови укладених депозитних договорів, є помилковими, оскільки він не відповідає вказаним положенням законів, а також суперечить загальним принципам як ЦК УРСР, так і ЦК України щодо обов`язковості договору для його сторін та недопустимості відмови від виконання зобов`язань.
Позивач вважає, що право банка самостійно встановлювати процентні ставки, тобто визначати їх розмір, не є тотожним з правом банка змінювати в односторонньому порядку закріплений у договорі порядок нарахування процентів. Крім того, відступлення стороною договору від його умов прямо порушує положення статті 162 ЦК УРСР, якою встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. 
 
Також вказує, що суд  апеляційної інстанції всупереч нормам процесуального права не дослідив повно та об`єктивно доказ у справі - висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 13 квітня 2018 року, спотворивши зміст цього висновку, а також не дослідив висновок судового експерта Ватченка Б. С. та не надав йому жодної оцінки. Зазначеними висновками підтверджено, що метод нарахування відсотків за депозитним договором від 22 листопада 1993 року, укладеним між ОСОБА_4 та ПАТ КБ  «ПриватБанк», що застосовувався банком, відповідає внутрішнім депозитним процедурам та наказам банку, але не відповідає умовам депозитного договору та загальноприйнятим методам нарахування складних відсотків (процентів).
 
Крім того, позивач не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про правомірність одностороннього розірвання договору без дотримання його умов, оскільки суд не дослідив доказів щодо такого розірвання та не взяв до уваги, що у справі відсутні докази, які підтверджували виплату вкладнику (чи за відсутності вкладника - його спадкоємцю) суми вкладу разом із нарахованими процентами, як це передбачено пунктом 8 договору. Крім того, факт виплати ОСОБА_1 відповідачем коштів за договором лише 16 червня 2009 року підтверджує про порушення порядку одностороннього розірвання договору в травні 2006 року. Зазначає, що посилання суду на лист банку, направлений у жовтні 2005 року на адресу вкладника ОСОБА_4 , є помилковим, оскільки вказаним листом банк не повідомляв про розірвання договору, а пропонував вкладнику переукласти його на інших умовах. Крім того, визнання апеляційним судом факту, що спадкоємець ОСОБА_1 отримав у 2002 році успадковані після смерті матері вклади за двома іншими депозитними договорами, повністю спростовує висновок суду, що відповідачу у 2005 році не було відомо про смерть ОСОБА_4 і банк не знав адреси спадкоємця ОСОБА_1 .
 
Також всупереч нормам процесуального праваапеляційний суд не взяв до уваги, що відповідач не надав доказів правомірності списання коштів з депозитного рахунку ОСОБА_4 .

 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк»
 
06 січня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» направило до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року в частині відмови про стягнення витрат на підготовку експертного висновку судово-економічної експертизи в галузі права в загальному розмірі 381 917,95 грн та ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути з                  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 381 917,95 грн, з яких: 185 00,00 грн витрат на підготовку експертного висновку судово-економічної експертизи                                       від 07 липня 2022 року № 02/06-22 та 196 917,95 грн витрат за отримання висновку експерта у галузі права від 04 липня 2022 року, підготовленого Кухаревим О. Є .
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми процесуального права, а саме статті 72, 139 ЦПК України та не застосував статті 102, 106, 108, 114, 115, 141 ЦПК України. Також апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування норм права (статей 106, 108, 141 ЦПК України), викладених у постановах від 20 липня 2022 року в справі                                    № 524/710/21 (провадження № 61-1693св22), від 19 лютого 2020 року в справі                              № 372/1862/17 (61-10937св19).
 
Апеляційний суд не дослідив та не встановив: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, тому апеляційний суд безпідставно не застосував положення статті 141 ЦПК України.
 
АТ КБ «ПриватБанк» під час розгляду справи поніс  витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертиз, зокрема:
- 185 000,00 грн за проведення Приватним підприємством «Консалтингова Група «АРГО-ЕКСПЕРТ» судової економічної експертизи від 07 липня 2022 року № 02/06-22, судовий експерт Тихоненко І. П.;
- 196 917,95 грн за отримання висновку експерта у галузі права від 04 липня 2022 року, підготовленого доктором юридичних наук, професором Кухаревим О. Є. 
 
Оскільки витрати та висновки експертів були необхідними для розгляду справи, то з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню витрати, пов`язані із залученням експертів, проведенням експертиз, у розмірі 381 917,95 грн.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги ОСОБА_2 
 
13 травня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_2 , в якій вона просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
На обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на те, що між нею та позивачем 10 березня 2014 року укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 1 250 000,00 грн строком до 31 травня 2024 року. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між нею та позивачем укладено договір застави майнових прав, відповідно до умов якого  заставодавець передав ОСОБА_2 в заставу належне йому майнове право на банківський вклад у розмірі 11 838 142,52 грн, який розміщений у АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору про поточний депозитний вклад від 22 листопада 1993 року № 3001682669.
 
Посилаючись на статтю 51 Закону України «Про заставу», заявник вважає, що вона має бути залучена до справи як третя особа, оскільки Дніпровський апеляційний суд вирішив питання про її права та інтереси як заставодержателя та позбавив її права на звернення стягнення на заставне майно.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме суд безпідставно застосував статтю 564 ЦК УРСР, яка не підлягала застосуванню, і помилково не застосував статтю 529 цього Кодексу, яка підлягала застосуванню.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою від 12 грудня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року та витребував матеріали справи з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.
 
Ухвалою від 18 січня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року.
 
У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою від 03 червня 2024 року Верховний Суд  відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2024 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Доводи учасників справи, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а додаткову постанову апеляційного суду - без змін
 
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами 
 
22 листопада 1993 року ОСОБА_4 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір поточного депозитного вкладу № 3001682669, відповідно до умов якого остання передала готівкою, а банк через касу прийняв гроші в сумі 2 500 000,00 карб. на строк один рік під 395 % складних річних за умовою подальшої щорічної пролонгації (продовження) договору на рік на тих же умовах, якщо після закінчення строку дії договору жодна із сторін не побажає його розірвати (т. 1, а. с. 52, 53).
 
Згідно з пунктом 3 зазначеного договору сторони погодили, що нарахування відсотків за депозитним вкладом починається на наступний день після дня зарахування коштів у касу банку й проводиться з розрахунку 395 складних річних процентів.
 
Відповідно до пункту 5 договору нарахування відсотків на суму вкладу й поповнення проводиться після закінчення кожного місяця з моменту укладення договору. Вкладник має право зняти відсотки згідно з таблицею: при знятті раз на місяць - 14,257249879500 %; при знятті раз на 2 місяці - 30,547191500200 %; при знятті раз                  на 3 місяці - 49,159630803000 %; при знятті один раз в півріччя - 122,485954612900 %; при знятті один раз на рік - 395,000000000000 %. Якщо нараховані відсотки не будуть витребувані, вони приєднуються до суми коштів на рахунку. На отриману таким чином суму відбувається подальше нарахування відсотків відповідно до умов цього договору.
 
Згідно з пунктом 8 договору встановлено, що сторони мають право розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за п`ять банківських днів. У разі розірвання договору з ініціативи банку вкладнику повертається сума вкладу разом із нарахованими відсотками відповідно до умов цього договору з урахуванням індексацій за фактичний строк користування вкладом.
 
Відповідно до пункту 10 договору у разі зміни кон`юнктури ринку грошових ресурсів банк має право в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку за вкладом. Про зміну розмірів відсотків, які підлягають нарахуванню, банк повідомляє вкладників через засоби масової інформації.
 
У договорі ОСОБА_4 склала заповідальне розпорядження, за яким у випадку її смерті розпоряджатися вкладом і нарахованими відсотками має її син ОСОБА_1 .
 
ОСОБА_4 за життя відповідно до умов пункту 2 цього договору збільшила суму банківського вкладу (депозиту) з 01 квітня 1994 року до 01 грудня 1997 року                                  на 57 500 000 карб. та 700,00 грн.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (т. 3, а. с. 28).
 
ОСОБА_1 , який є сином та єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 , успадкував все майно, що належало померлій матері, зокрема грошовий внесок з належними відсотками, компенсаційними виплатами у Центральному відділенні Дніпропетровського районного управління ПриватБанку за рахунком                                                 № НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 36, т. 3, а. с. 37, 42).
 
У 2002 році ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» зі свідоцтвом про смерть матері та отримав на підставі заповідальних розпоряджень депозитні вклади згідно з укладеними між ОСОБА_4 і ПАТ КБ «ПриватБанк» іншими договорами                                        від 01 листопада 2000 року № 0901681038 та  від 28 листопада 2000 року                                         № 0901681121 (т. 3, а. с. 68, 70).
 
У жовтні 2005 року відповідач направив на адресу ОСОБА_4 , яка зазначена у договорі, повідомлення про необхідність з`явитись у відділення для переоформлення спірного депозитного договору (т. 1, а. с. 72).
 
03 травня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» розірвав депозитний договір в односторонньому порядку та припинив нарахування відсотків за договором.
Після отримання 12 травня 2009 року додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 на грошовий внесок з належними відсотками, компенсаційними виплатами у Центральному відділенні Дніпропетровського районного управління ПриватБанку на рахунку                                                        № НОМЕР_1 у розмірі 9 468,06 грн, ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою від 13 травня 2009 року (т. 1, а. с. 37).
 
22 травня 2009 року позивачу на його звернення про порядок нарахування відсотків за вкладом від 22 листопада 1993 року була надана відповідь разом з випискою за рахунком № НОМЕР_2 та протоколом нарахування відсотків за договором (т. 1,                                    а. с. 39-41).
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 травня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» виплатив позивачу 16 червня 2009 року депозитний вклад, включаючи нараховані відсотки, у розмірі 9 468,06 грн. 
 
За час судового розгляду справи, який тривав з 09 березня 2010 року, було призначено три судових експертизи.
 
29 травня 2012 року Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз                        ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса надав висновок судової економічної експертизи № 3400, згідно з яким сума вкладу з нарахованими відсотками за договором про поточний депозитний вклад від 22 листопада 1993 року № 3001682669 станом на 30 травня             2006 року становить 2 329 847,85 грн, станом на 16 червня 2009 року -                                   5 526 202,25 грн, станом на 19 березня 2012 року - 11 847 610,58 грн (т. 2, а. с. 211-228).
 
17 червня 2016 року Дніпропетровський науково-дослідний інститут судових експертиз надав висновок комісійної судово-економічної експертизи № 495/496-16, згідно з яким сума вкладу з нарахованими відсотками за договором про поточний депозитний вклад від 22 листопада 1993 року № 3001682669 станом на 10 грудня               2000 року становив 3 704,74 грн, сума відсотків, нарахована після 10 грудня 2000 року до 30 травня 2006 року, відповідно до наказу від 30 листопада 2000 року № 1278 мала бути знята банком у дохід (т. 6, а. с. 205-223).
 
13 квітня 2018 року Київський науково-дослідний інститут судових експертиз склав висновок комісійної судово-економічної експертизи № 20192/20193/17-45, згідно з яким сума вкладу з нарахованими відсотками за договором про поточний депозитний вклад від 22 листопада 1993 року № 3001682669 станом на 30 травня 2006 року становив 530 761,10 грн, станом на 16 червня 2009 року (після виплати позивачу                      9 468,06 грн) - 1 250 933,24 грн, станом на 10 жовтня 2017 року - 12 514 249,95 грн                  (т. 7, а. с. 125-132).
 
На підставі наявних у матеріалах справи доказів, які прийняті судом, встановлено, що відповідач з дотриманням вимог пункту 10 договору від 22 листопада 1993 року                            № 3001682669 змінив в односторонньому порядку процентні ставки у такі дати:                      15 грудня 1993 року, 01 вересня 1994 року, 15 вересня 1994 року, 15 листопада                      1994 року, 13 грудня 1994 року, 01 березня 1995 року, 15 травня 1995 року, 03 серпня 1995 року, 01 травня 1996 року, 25 липня 1996 року, 01 лютого 1997 року, 13 лютого 1997 року, 02 квітня 1997 року, 21 липня 1997 року, 18 серпня 1997 року, 26 листопада 1997 року, 13 лютого 1998 року, 01 квітня 1998 року, 25 червня 1998 року, 14 липня                    1998 року, 07 серпня 1998 року, 10 грудня 1998 року, 04 січня 1999 року, 26 січня                      1999 року, 01 червня 1999 року, 10 липня 1999 року, 20 вересня 1999 року, тому на депозитний вклад за спірним договором повинні були нараховуватися такі відсотки:                        з 23 листопада 1993 року до 14 грудня 1993 року - 395,0 %, з 15 грудня 1993 року                     до 31 серпня 1994 року - 435,0 %, з 01 вересня 1994 року до 14 вересня 1994 року - 405,0 %, з 15 вересня 1994 року до 14 листопада 1994 року - 255,0 %, з 15 листопада 1994 року до 12 грудня 1994 року - 355,0 %, з 13 грудня 1994 року до 28 лютого                       1995 року - 405,0 %, з 01 березня 1995 року до 14 травня 1995 року - 475,0 %,                                       з 15 травня 1995 року до 02 серпня 1995 року - 185,0 %, з 03 серпня 1995 року                             до 30 квітня 1996 року - 75,0 %, з 01 травня 1996 року до 24 липня 1996 року - 105,0 %, з 25 липня 1996 року до 31 січня 1997 року - 60,0 %, з 01 лютого 1997 року до 12 лютого 1997 року - 50,0 %, з 13 лютого 1997 року до 01 квітня 1997 року - 34,0 %, з 02 квітня 1997 року до 20 липня 1997 року - 28,0 %, з 21 липня 1997 року до 17 серпня                             1997 року - 21,0 %, з 18 серпня 1997 року до 25 листопада 1997 року - 19,0 %,                                   з 26 листопада 1997 року до 12 лютого 1998 року - 34,0 %, з 13 лютого 1998 року                         до 31 березня 1998 року - 42,0 %, з 01 квітня 1998 року до 24 червня 1998 року -                        40,0 %, з 25 червня 1998 року до 13 липня 1998 року - 44,0 %, з 14 липня 1998 року до 06 серпня 1998 року - 51,0 %, з 07 серпня 1998 року до 09 грудня 1998 року - 48,0 %,                    з 10 грудня 1998 року до 03 січня 1999 року - 44,5 %, з 04 січня 1999 року до 25 січня 1999 року - 34,0 %, з 26 січня 1999 року до 31 травня 1999 року - 30,6 %, з 01 червня 1999 року до 09 липня 1999 року - 32,8 %, з 10 липня 1999 року до 19 вересня                           1999 року - 26,8 %, з 20 вересня 1999 року - 28,0 %.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції не повною мірою відповідає вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційних скарг, врахувавши аргументи, наведені у відзивах до касаційних скарг, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року
 
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
Враховуючи те, що депозитний договір укладений у 1993 році, а також те, що                  ОСОБА_4 , яка була вкладником, померла у 2000 році, то у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Цивільного кодексу Української РСР                    1963 року (далі - ЦК УРСР).
 
Згідно зі статтею 384 ЦК УРСР громадяни можуть зберігати кошти у державних трудових ощадних касах та в інших кредитних установах, розпоряджатися вкладами, одержувати по вкладах доход у вигляді процентів або виграшів, провадити безготівкові розрахунки відповідно до статутів кредитних установ та виданих у встановленому порядку правил. Держава гарантує таємницю вкладів, їх збереження і видачу за першою вимогою вкладника. Порядок розпорядження вкладами, внесеними у державні трудові ощадні каси та в інші кредитні установи, визначається їх статутами і зазначеними у частині першій цієї статті правилами. 
 
У статті 564 ЦК УРСР, яка на час смерті вкладника (2000 рік) була спеціальною нормою та визначала спадкування вкладів, визначено порядок розпорядження на випадок смерті вкладника. Так, відповідно до зазначеної норми порядок розпорядження на випадок смерті вкладами у державних ощадних касах і Державному банку СРСР за спеціальними вказівками вкладників визначається статутами названих кредитних установ і виданими в установленому порядку правилами. Якщо вкладник не зробив розпорядження ощадній касі або банку, то в разі смерті вкладника його вклад переходить до спадкоємців на загальних підставах за правилами цього розділу.
 
Вкладники можуть розпоряджатися вкладами, одержувати по них доход у вигляді процентів та в іншій формі, запропонованій банком, здійснювати безготівкові розрахунки (частина третя статті 43 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 20 березня 1991 року № 872-XII, який діяв на час укладення договору про депозитний вклад та на час смерті ОСОБА_4 (тут і далі - Закон 1991 року)).
 
Положеннями статті 46 Закону 1991 року було передбачено, що вкладники мають право зробити заповідальне розпорядження банкові про видачу вкладу в разі своєї смерті будь-якій особі, організації або державі відповідно до законодавства. Вклад, по якому не зроблено заповідального розпорядження, в разі смерті вкладника банки видають спадкоємцям у порядку, встановленому законодавством України.
 
У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24 червня 1983 року № 4 зазначено, що за змістом                 статті 564 ЦК УРСР і розділу IV «Про банки і банківську діяльність» вклад в іншій кредитній установі, крім Ощадного банку України, на який спадкодавцем зроблено розпорядження на випадок смерті або складено заповіт, не входить до складу загального спадкового майна і переходить у порядку спадкування у власність особи, вказаної у розпорядженні або в заповіті. У разі смерті особи, на користь якої зроблено заповіт на вклад, до смерті спадкодавця, а також за відсутності таких розпоряджень спадкодавця вклад включається у спадкове майно і спадкується на загальних підставах.
 
Наказом КБ «ПриватБанк» від 30 листопада 2000 року № 1278 затверджено «Руководство по депозитним процедурам физических лиц» (далі - Руководство                      № 1278).
 
У пункті 8 розділу І Руководства № 1278 унормовано порядок роботи із заповідальними розпорядженнями.
 
Відповідно до підпункту 8.1 Руководства № 1278, якщо вкладник помер і будь-хто з його рідних подав до банку свідоцтво про смерть або його нотаріально завірену копію співробітники банку зобов`язані внести відповідний запис на договорі вкладника і в комплексі завдань «Вкладні операції». З цього моменту всі оформлені довіреності втрачають силу і підставою для видачі коштів вкладу є тільки заповідальне розпорядження або свідоцтво про право на спадщину. У випадку смерті вкладника проценти за вкладом нараховуються на момент смерті вкладника за минулий час з урахуванням індексації (без урахування мінімального строку дії договору). Подальше нарахування процентів не відбувається (згідно з законодавством).
 
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд, керуючись нормами права, яке діяло на час укладення депозитного договору та на час смерті спадкодавця ОСОБА_4 , звертає увагу на основні аспекти щодо спадкування грошового вкладу у банківській установі за наявності заповідального розпорядження:
 
- депозитний вклад не входив до складу спадкового майна і на такий вклад не пощирювалися положення про обов`язкову частку у спадщині; 
- до таких правовідносин не застосовуються загальні норми ЦК УРСР, що регулюють спадкування, а застосовувалась спеціальна норма - стаття 564 ЦК УРСР;
- вклад видавався особі, яка була вказана у заповідальному розпорядженні, незалежно від часу її звернення до банку; для одержання вкладу спадкоємцю достатньо було надати документ, що встановлює його особу, та свідоцтво про смерть вкладника;
- порядок розпорядження вкладами, внесеними у державні трудові ощадні каси та в інші кредитні установи, визначався їх статутами та правилами. 
 
Отже, враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 , звернувшись у травні                  2009 року до банку та надавши свідоцтво про право на спадщину за законом вчинив дії, спрямовані на отримання вкладу, а не на заміну сторони (вкладника) у договорі про депозитний вклад від 22 листопада 1993 року, а також враховуючи те, що банк виплатив ОСОБА_1 у 2009 році суму вкладу та проценти, нараховані до дня розірвання договору депозитного вкладу, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з банку суми вкладу та відсотків станом на 10 жовтня 2017 року. 
 
Виплачуючи у 2009 році позивачу суму вкладу та проценти, які нараховані банком  до дня розірвання договору депозитного вкладу, банк керувався законодавством, яке діяло на час укладення правочину та на час смерті вкладника.
 
Верховний Суд вважає помилковими доводи позивача та висновки суду першої інстанції про те, що до ОСОБА_1 як до спадкоємця вкладника ОСОБА_4 перейшли всі права кредитора у порядку спадкування, у тому числі і нарахування процентів за вкладом після смерті вкладника до дня розгляду справи, оскільки такі доводи позивача та висновки суду першої інстанції прийняті з неправильним застосуванням норм чинного на той час законодавства і незастосування спеціального законодавства, яке регулює ці правовідносини, а саме статті 564 ЦК УРСР, яка на час смерті вкладника (2000 рік) була спеціальною нормою та визначала спадкування вкладів і порядок розпорядження на випадок смерті вкладника. Зазначеною нормою надавалась можливість визначити порядок розпорядження вкладами (у тому числі і в комерційних банках) у статутних  кредитних установах та у виданих в установленому порядку правилах. Тобто вирішення зазначеного питання передавалось безпосередньо кредитним установам. 
 
За таких обставин, якщо у відповідних банківських правилах встановлено, що після смерті вкладника проценти не нараховуються, банк мав право припинити їх нарахування, що не суперечить чинному на той час законодавству.
 
Зазначене узгоджувалося зі статтею 384 ЦК УРСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. 
 
Крім того, на зазначене також звертав увагу касаційний суд, направляючи справу на новий розгляд. 
 
У зв`язку з чим суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин статтю 564 ЦК УРСР та Руководство № 1278, затверджене банком як у 1999 році, так і в 2000 році, яке визначало порядок роботи з заповідальними розпорядженнями та видачею вкладів після смерті вкладника, та яке не передбачало нарахування процентів після смерті вкладника.
 
Крім того, помилковим є застосування судом першої інстанції статті 223 ЦК УРСР, яка регулює припинення зобов`язання смертю громадянина або ліквідацією юридичної особи, оскільки зазначена норма є загальною нормою застосування, тоді як спірні правовідносини регулюються спеціальною нормою - статтею 564 ЦК УРСР.
 
Також колегія суддів враховує те, що чинне законодавство як на час укладення депозитного договору, так і на час смерті матері позивача не містило положень про заміну кредитора у зобов`язанні під час правонаступництва за заповідальним розпорядженням.
 
Тому, враховуючи те, що статтею 564 ЦК УРСР, яка є спеціальною нормою, яка регулює спірні правовідносини, надавалась можливість регулювати порядок розпорядження вкладами статутами кредитних установ та правилами, виданими в установленому порядку, а також враховуючи, що у відповідних банківських правилах встановлено, що після смерті вкладника проценти за вкладом не нараховуються, то дії банку щодо припинення нарахування відсотків після смерті вкладника не можна вважати неправомірними, оскільки такі дії банку не суперечать чинному на той час законодавству.
У зв`язку з чим апеляційний суд дійшов правильного висновку, що до ОСОБА_1 як до спадкоємця вкладника не перейшли всі права кредитора у порядку спадкування, у тому числі і нарахування відсотків за вкладом після смерті вкладника.
 
Щодо доводів позивача та висновків суду першої інстанції про неправомірні дії банку щодо зміни нарахування відсотків Верховний Суд керується таким.
 
Відповідно до норм статті 384 ЦК УРСР та статті 30 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам надавалося право самостійно встановлювати розмір відсоткової ставки, підстави її зміни, спосіб нарахування процентів за вкладом і це визначалося банком у статутних та внутрішніх документах.
 
Тому, врахувавши наявні у матеріалах справи внутрішні документи (накази), відповідно до яких банк самостійно встановлював та застосовував формули нарахування відсотків, а також висновки комісійної судово-економічної експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17 червня 2016 року № 495/496-16 та комісійної судово-економічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 13 квітня 2018 року                                     № 20192/20193/17-45, відповідно до яких метод нарахування відсотків за договором депозитного вкладу від 22 листопада 1993 року № 3001682669, що застосовувався                  АТ КБ «ПриватБанк», відповідає умовам договору, депозитним процедурам, наказам банку, апеляційний суд дійшов правильного висновку про правомірність дій відповідача щодо нарахування відсотків за вкладом на інших умовах, ніж передбачено договором.
 
Крім цього, Верховний Суд враховує, що позивач не надав доказів того, що за життя ОСОБА_4 як вкладник заперечувала чи не погоджувалась щодо самостійного нарахування банком за внутрішніми документами відсотків за договором, що свідчить про те, що остання була згодна із такими діями банку.
 
Однак, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про неправомірність дій банку щодо нарахування відповідачем відсотків за вкладом на інших умовах, ніж передбачено договором, без узгодження з вкладником.
 
Щодо висновків судів про розірвання договору про депозитний вклад колегія суддів керується таким.
 
Згідно з пунктом 8 договору про депозитний вклад від 22 листопада 1993 року сторони договору мають право розірвати договір, повідомивши про це іншу сторону за п`ять банківських днів. Під час розірвання договору з ініціативи банку вкладнику повертається сума вкладу разом із нарахованими процентами відповідно до умов договору. 
 
У пункті 12 договору вказані реквізити вкладника, а також зазначено, що у разі зміни реквізитів вкладник сповіщає банк у п`ятиденний термін.
 
У 2004 році відбулись зміни у законодавстві, а також банк переходив на нове програмне забезпечення, проводилась інвентаризація вкладів, укладених до               2004 року.
 
Як відомо з матеріалів справи, на адресу, вказану у пункті 12 договору про депозитний вклад від 22 листопада 1993 року, 12 жовтня 2005 року банк надіслав вкладнику ОСОБА_4 лист, в якому запропонував переоформити депозитний договір на будь-який інший вклад, який можна було оформити у банку. Також банк вказав, що при цьому старий депозитний договір розривається з виплатою процентів за весь строк перебування коштів у банку в повному обсязі.
 
Зазначений лист ОСОБА_4 не був отриманий, а повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось до банку з відміткою «продала квартиру, живуть інші».
 
Доказів того, що банк був повідомлений про смерть вкладника його спадкоємцем, а також про іншу адресу проживання вкладника, матеріали справи не містять.    
 
Зазначене свідчить про порушення вкладником, а також його спадкодавцем пункту 12 договору щодо повідомлення банку про зміну реквізитів вкладника. 
 
Натомість банк виконав умови цього договору щодо повідомлення вкладника про намір розірвати договір.
 
Таким чином, банк правомірно розірвав договір про депозитний вклад                                                від 22 листопада 1993 року.
 
Висновки суду першої інстанції про те, що повідомлення банку від 12 жовтня 2005 року не може бути розцінене судом як повідомлення про розірвання депозитного договору, оскільки у цьому листі банк закликав вкладника до переоформлення раніше укладеного договору на інших умовах, є помилковими. У зазначеному листі банк, зокрема, повідомляв про те, що депозитний договір від 22 листопада 1993 року розривається з виплатою процентів за весь строк перебування коштів у банку в повному обсязі (т. 1, а. с. 72).
 
Також колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що  банк був достеменно обізнаний у 2002 році про смерть вкладника, з огляду на таке.
 
Як відомо з матеріалів справи, у 2002 році ОСОБА_1 звертався до одного з відділень банку як спадкоємець ОСОБА_4 та отримав кошти за двома іншими депозитними вкладами.
 
Однак вказане не свідчить, що банк достеменно знав про смерть ОСОБА_4 як вкладника за договором про депозитний вклад від 22 листопада 1993 року, оскільки цей договір був укладений в іншому відділенні банку, а станом на 2002 рік облік таких договорів здійснювався у кожному відділенні окремо, у тому числі за електронним обліком у локальних програмних комплексах кожного відділення банку.
 
Тому, врахувавши те, що банк не був повідомлений про смерть вкладника, а також те, що умовами договору про депозитний вклад встановлено право банку розірвати договір в односторонньому порядку, повідомивши про це іншу сторону за п`ять банківських днів, банк направив листа вкладнику про розірвання договору, Верховний Суд погоджується з судом апеляційної інстанції про те, що банк правомірно розірвав договір з 03 травня 2006 року.
 
Крім того, враховуючи те, що чинним законодавством на час виникнення спірних правовідносин було передбачено право банку змінювати розмір відсоткової ставки та припинення нарахування відсотків у разі смерті вкладника, а також враховуючи те, що банк не був повідомлений про смерть вкладника, відповідач продовжував нараховувати відсотки до моменту розірвання спірного договору, тобто до 03 травня 2006 року, то помилковими є доводи позивача щодо розірвання спірного договору з порушенням його умов та необхідність стягнення на його користь вкладу та відсотків станом на 10 жовтня 2017 року.
 
Отже, висновки апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильними та обґрунтованими та не спростовані доводами касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
У зв`язку з чим Верховний Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

 

Щодо касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року 
 
Додаткова постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині відмови у стягненні витрат на підготовку експертного висновку у галузі права та на проведення судово-економічної експертизи у загальному розмірі 381 917,95 грн, а в іншій частині не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
 
Згідно з частиною першою, пунктом другим частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
 
Згідно з частинами шостою-восьмою статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У справі, яка переглядається, відповідач під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції надав апеляційному суду: 
- висновок експерта у галузі права від 04 липня 2022 року, зроблений доктором юридичних наук, професором Кухарєвим О. Є. (т. 11, а. с. 256-264);
- висновок судово-економічної експертизи від 07 липня 2022 року № 02/06-22.
 
На підтвердження оплати зазначених висновків, відповідач надав суду відповідні договори та платіжні доручення (т. 12, а. с. 155-176).
 
Відмовляючи у стягненні витрат на підготовку експертного висновку на замовлення відповідача та проведення експертизи, апеляційний суд керувався тим, що відповідач звернувся до експертів для проведення експертизи за власної ініціативи, без звернення до суду із відповідним клопотанням про її призначення, у зв`язку з чим суд не вирішував питання про необхідність проведення такої експертизи у межах судового розгляду. Також у зв`язку з наведеним не було враховано і позиції позивача щодо необхідності призначення експертизи. Врахувавши те, що відповідач скористався своїм правом щодо надання додаткових доказів у справі, поза межами вирішення судом процесуального питання про призначення експертизи, апеляційний суд дійшов висновку, що понесені банком витрати у розмірі 185 000,00 грн та у розмірі                               196 917,95 грн не підлягають стягненню з позивача.
 
Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
 
У пунктах 174-179 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада                  2023 року у справі № 712/4126/22 (провадження № 14-123цс23) зазначено: «Витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат (стаття 132 КАС України, стаття 123 ГПК України, стаття 133 ЦПК України). Висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи. У випадку подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Зокрема, інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і у разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, такий висновок не приймається судом до розгляду (стаття 101 КАС України, стаття 98 ГПК України, стаття 102 ЦПК України). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи. Отже, відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема, якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ».
 
Апеляційний суд не врахував зазначеного, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків про те, що оскільки висновки експертів зроблені на замовлення відповідача, а не за ухвалою суду апеляційної інстанції, то витрати на їх проведення не підлягають відшкодуванню. Крім того, колегія суддів враховує те, що позивач надавав свої заперечення щодо долучення до матеріалів справи зазначених висновків, що свідчить про те, що він висловив свою позицію щодо їх долучення.
 
У зв`язку з чим помилковими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що витрати, понесені відповідачем, не можуть бути задоволені у зв`язку з тим, що такі витрати відповідач поніс з власної ініціативи.
 
Однак колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у стягненні зазначених витрат з позивача, але з інших підстав, а саме з тих підстав, що висновок експерта у галузі права від 04 липня 2022 року та висновок  експерта від 07 липня 2022 року № 02/06-22 не покладені в основу рішення суду апеляційної інстанції, а також не стали підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, Верховний Суд враховує те, що висновки експертів не були необхідними для розгляду справи.
 
У зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача понесених ним витрат на проведення експертизи та на отримання висновку експерта у галузі права.
 
Оскільки апеляційний суд дійшов правильного висновку про  відмову у задоволенні заяви відповідача про стягнення з позивача на його користь витрат на залучення експертів у загальному розмірі 381 917,95 грн, однак помилився щодо мотивів такої відмови, то касаційний суд дійшов висновку про зміну додаткової постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині щодо мотивів такої відмови.
 
Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 .
 
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).
 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції (пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України).
 
Зазначені норми цивільного процесуального права визначають коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
 
У частині четвертій статті 389 ЦПК України визначено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
 
Тлумачення змісту частин першої та четвертої статті 389 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що касаційна скарга може бути подана особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки лише після розгляду апеляційною інстанцією її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, за винятком випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції.
 
Отже, особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в касаційному порядку лише ті судові рішення, які встановлюють, змінюють або припиняють права й обов`язки цих осіб. Особа, яка не брала участі у розгляді справи та звертається з касаційною скаргою, повинна довести, що оскаржене судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 752/17797/20 (провадження № 61-18802св21) зазначено: «В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) зазначено, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції. Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. У розумінні норм ЦПК України судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та (або) обов`язків цієї особи. Таким судовим рішенням безпосередньо зачіпаються права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, в тому числі створюються перешкоди для реалізації її суб`єктивного права чи законного інтересу або реального виконання обов`язку стосовно однієї із сторін спору. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги».
 
ОСОБА_2 звернулася з касаційною скаргою на постанову суду апеляційної інстанції, якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення депозитного вкладу та відсотків за договором.
 
Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, ОСОБА_2 як особа, яка не брала участі у справі, посилалась на те, що між нею та позивачем 10 березня                  2014 року укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 1 250 000,00 грн строком до 31 травня 2024 року. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між нею та позивачем укладено договір застави майнових прав, відповідно до умов якого  заставодавець передав ОСОБА_2 в заставу належне йому майнове право на банківський вклад у розмірі 11 838 142,52 грн, який розміщений у АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору про поточний депозитний вклад від 22 листопада 1993 року № 3001682669.
 
Таким чином, внаслідок ухвалення апеляційним судом оскаржуваної постанови вона буде позбавлена права звернути стягнення на заставне майно.
 
Суд вважає, що такі аргументи не можуть свідчити про вирішення судом апеляційної інстанції питання про права та інтереси ОСОБА_2 , оскільки відмова у задоволенні позову ОСОБА_1 жодним чином не порушує права заявника.
 
Крім того, Верховний Суд враховує те, що рішення суду у цій справі про стягнення депозитних коштів скасовано, що свідчить про те, що позивач не набув прав на спірне майно, яке є предметом застави, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати порушеним право ОСОБА_2 .
 
Таким чином, заявник не довела належними та достатніми доказами, що суд апеляційної інстанції, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення депозитних коштів, в оскаржуваному рішенні вирішив питання про її права, інтереси та обов`язки.
 
Установивши, що ОСОБА_2 не довела у касаційній скарзі, які її права порушені оскаржуваною постановою, питання про її права та обов`язки у цій справі суд апеляційної інстанції не вирішував, а також з огляду на те, що правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором позики не є предметом розгляду цієї справи, касаційний суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження на підставі статті 396 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його скасування.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу                       ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
У частинах першій, четвертій статті 412 ЦПК України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Враховуючи те, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви відповідача про стягнення з позивача на його користь витрат на залучення експертів у загальному розмірі 381 917,95 грн, однак помилився щодо мотивів такої відмови, то касаційний суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» та зміну додаткової постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині щодо мотивів такої відмови.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
 
Керуючись статтями 396, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року та додаткову постанову цього суду від 07 грудня 2022 року закрити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року залишити без змін.
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 на його користь витрат на залучення експертів у загальному розмірі 381 917,95 грн змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                             Є. В. Петров

Судді                                                                                               А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк