ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 р.	Справа № 520/11574/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., повний текст складено 02.09.25 по справі № 520/11574/25
          за позовом                            ОСОБА_1  
          до                           Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  
          про визнання протиправною та скасування постанови
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову №53630317 від 21 жовтня 2024 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавчого збору за виконавчим провадженням №53630317 у розмірі 76 285,79 (сімдесят шість тисяч двісті вісімдесят п`ять гривень 79 копійок) гривень.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2025 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі; стягнути з Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі  Харківської  області  Східного  міжрегіонального  управління  Міністерства юстиції на  користь   ОСОБА_1 судові витрати. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що спір у цій справі виник у зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування судами частини другої статті 27 та частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII при винесенні  державним  виконавцем  постанови  про  стягнення  виконавчого  збору  у виконавчому  провадженні  у  разі  повернення  виконавчого  документа  стягувачу  з підстави,  передбаченої  пунктом  1  частини  першої  статті  37  цього  Закону  (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа). Зазначає, що у  постанові  про повернення  виконавчого  документа  стягувачу  виконавець  вказує результати  виконання  (суму,  яку  фактично  стягнуто),  а  на  виконавчому документі  робить  відповідну  відмітку  щодо  залишку  нестягнутої  суми  та суми  стягнутого  виконавчого  збору.  Відтак  законодавець,  передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. Стверджує, що при  стягненні  виконавчого  збору  відповідно  до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника  у  разі  повернення  виконавчого  документа  стягувачу  за  його  заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Звертає увагу, що Велика  Палата  Верховного  Суду  у постанові від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18 зазначає, що на  момент виникнення  спірних  правовідносин  обов`язковими  умовами  стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм  змістом  виконавчий  збір  є  винагородою  за  вчинення  заходів примусового  виконання  рішення,  за  умови,  що  такі  заходи  привели  до виконання рішення. Зауважує, що посилання суду першої інстанції на правові  висновки,  викладені  у  постановах  Верховного Суду від 22.01.2025 у  справі  №580/11744/23  та  від  05.06.2024  у  справі  №400/6302/23  не  могли  бути застосовані судом, оскільки вони стосуються інших правовідносин. Так,  у  вказаних  вище  справах  постанови  державним  виконавцем  виносились  у порядку  Закону  України  «Про  виконавче  провадження»  №606-ХІV,  а  в даному випадку вона виносилась у порядку Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII,  який  передбачав  можливість  стягнення  виконавчого  збору  від  суми фактично стягнутого за виконавчим документом. Вважає, що оскільки на  підставі  виконавчого  документу  було  стягнуто  лише  37,18 гривень, тому розмір виконавчого збору мав бути вирахуваний саме від цієї суми, а не від суми боргу за виконавчим написом.
Учасники по справі не скористались  правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.
Відповідно до ст.268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст.287 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Учасники по справі отримали копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду, судову повістку, в т.ч. апеляційну скаргу, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.  
Судом оприлюднено на веб-порталі судової влади України відповідну ухвалу про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
ОСОБА_1 подав до суду клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, оскільки залучений в якості захисника в іншому судовому засіданні, дата та час проведення якого із ОСОБА_1  були погоджені раніше, а саме - у розгляді Чугуївським міським судом Харківської області (суддя Карімов І.В.) обвинувального акту відносно ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №2202322000001202 від 10 серпня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частинами другою та третьою статті 114-2 КК України.
Колегія суддів не задовольняє клопотання про відкладення розгляду справи, вважає можливим здійснити розгляд справи у відсутність у судовому засіданні позивача, оскільки явка сторін в судове засідання судом обов`язковою не визнавалася, сторони не позбавлені були права подати додатково письмові пояснення по суті справи або повідомити про наявність інших доказів, які не були раніше подані до суду, якщо б вважали це за необхідне.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що вказана справа належить до категорії термінових адміністративних справ, особливості розгляду яких  визначені ст.ст.268-272, 287 КАС України та передбачають скорочені строки розгляду справи, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи на іншу дату, тому клопотання позивача не підлягає задоволенню.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що постановою державного виконавця Харківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 29.03.2017 відкрито виконавче провадження (ВП №53630317) з виконання виконавчого напису №2956, виданого 20.05.2013 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про стягнення  з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Надра" заборгованості у розмірі 763229,71 грн. Зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попередити боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 76322,97 грн.   
У ході примусового виконання виконавчого документа державним виконавцем частково стягнуто виконавчий збір у розмірі 37 грн 18 коп, який перерахований до державного бюджету України у визначеному законодавством порядку.
18.10.2024 на адресу Відділу від представника стягувача адвоката Гринишина Євгенія Васильовича надійшла заява про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
21.10.2024 Харківським відділом державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову №53630317 від 21.10.2024 про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському району Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавчого збору в розмірі 76285,79 грн у виконавчому провадженні №53630317.
На підставі вказаної постанови №53630317 від 21.10.2024 того ж дня, 21.10.2024, головним державним виконавцем Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Голубєвим Микитою Андрійовичем відкрито виконавче провадження №76352849 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Харківського відділу Державної виконавчої служби у Харківському району Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавчого збору у виконавчому провадженні №53630317 в розмірі 76285,79 грн.
Не погоджуючись з постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що якщо виконавчий збір не був стягнений (повністю) в рамках «основного» виконавчого провадження, а виконавчий документ підлягає поверненню стягувачу, то державний виконавець зобов`язаний його стягнути у рамках окремого (іншого) виконавчого провадження, передумовою для відкриття якого Закон №1404-VIII (частина третя статті 40) передбачив винесення постанови про стягнення виконавчого збору. При цьому, 10 відсотків виконавчого збору вираховуються саме від суми, зазначеної у виконавчому документі.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією  та законами України.
Згідно зі ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до ч.2 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України від 02.06.2016 року №1404-VIІІ «Про виконавче провадження» (далі по тексту – Закон №1404-VIІІ).
Статтею 1 Закону №1404-VIII (у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження про стягнення заборгованості) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ст.2 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Згідно з п.п. 3, 5 ч.1 ст.3 Закону №1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;
Частиною 1 ст.5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно зі ст.10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 1 ст.18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною 5 ст.26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до ч.1 ст.27 Закону №1404-VІІІ (у редакції, чинній до 28.08.2018) виконавчий збір – це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (ч.2 ст.27 Закону №1404-VІІІ, у редакції, чинній до 28.08.2018).
За приписами ч.5 ст.27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Також частиною 9 ст.27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII (у редакції, чинній на момент повернення виконавчого документа) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами частини 5 ст.37 Закону №1404-VIII (у редакції, чинній на момент повернення виконавчого документа) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.
Приписами статей 40, 42 Закону №1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Частиною 3 ст.40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з ч.4 ст.42 Закону №1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону №1404-VІІІ слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
Тому, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
З 28.08.2018 частину другу статті 27 Закону № 1404-VІІІ змінено Законом України №2475-VIII від 03.07.2018 та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто, з урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості ОСОБА_1 , база обрахунку виконавчого збору змінювалась.
Так, у період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив – 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28.08.2018 розмір виконавчого збору складав – 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Судом встановлено, що у ході примусового виконання виконавчого документа за виконавчим провадженням №53630317, відкритим 29.03.2017, державним виконавцем частково стягнуто виконавчий збір у розмірі 37 грн 18 коп, який перерахований до державного бюджету України у визначеному законодавством порядку.
18.10.2024 на адресу Відділу від представника стягувача адвоката Гринишина Євгенія Васильовича надійшла заява про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
21.10.2024 Харківським відділом державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову №53630317 від 21.10.2024 про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському району Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавчого збору в розмірі 76285,79 грн у виконавчому провадженні №53630317.
На підставі вказаної постанови №53630317 від 21.10.2024 того ж дня, 21.10.2024, головним державним виконавцем Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Голубєвим Микитою Андрійовичем відкрито виконавче провадження №76352849 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Харківського відділу Державної виконавчої служби у Харківському району Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавчого збору у виконавчому провадженні №53630317 в розмірі 76285,79 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» 10 відсотків виконавчого збору вираховуються саме від суми, зазначеної у виконавчому документі.
Не погоджуючись з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу, що положення статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції, чинній у період до 28.08.2018) зменшували відповідальність ОСОБА_1 , як боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції, чинній з 28.08.2018), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.
Оскільки зміни, внесені Законом №2475-VIII, погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника заборгованості у розмірі 763229,71 грн, колегія суддів доходить висновку, що у державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 76 285,79 грн.
Колегія суддів зазначає, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
Крім того, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Зазначене дає підстави для висновку, що державний виконавець, приймаючи спірну постанову, не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.09.2025 у справі №140/36306/23, які в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.
З огляду на наведене правове регулювання та висновки суду про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 76 285,79 грн, постанова №53630317 від 21.10.2024, винесена головним державним виконавцем Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Голубєвим Микитою Андрійовичем, є протиправною та підлягає скасуванню.
Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.
Посилання суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17.04.2024 у справі №420/6811/23, від 05.06.2024 у справі №400/6302/23, від 22.01.2025 у справі №580/11774/23, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони прийняті щодо правовідносин, які не є релевантними стосовно обставин даного спору.
Так, у справі №420/6811/23 постанови про відкриття виконавчого провадження винесені 27.12.2022 та спірним було питання винесення державним виконавцем нової постанови про стягнення виконавчого збору, а також постанови про стягнення витрат виконавчого провадження після того, як виконавчий документ, з яким пов`язані виконавчий збір і згадувані витрати, повернений стягувачеві з підстав, встановлених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII. 
Натомість, у даній справі постанова про відкриття виконавчого провадження за основним боргом була винесена 29.03.2017. У період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28.08.2018 розмір виконавчого збору складав 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Тобто, спірним у даній справі є питання зміни бази обрахунку виконавчого збору з урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості ОСОБА_1 .
Разом з тим, у справах №400/6302/23 та №580/11774/23 виконавчі провадження були відкрито за правилами, передбаченими Законом №606-XIV «Про виконавче провадження», який втратив чинність 05.10.2016 у зв`язку з набранням чинності Законом №1404-VIII.
Тобто, правовідносини у вказаних справах не є подібними до обставин цієї справи через їх регулювання нормами Закону №606-XIV, які не є застосовними до спірних правовідносин у справі, що розглядається.
За цим, доводи апеляційної скарги позивача про те, що посилання суду першої інстанції на правові  висновки,  викладені  у  справах №400/6302/23 та №580/11744/23 не  могли  бути застосовані судом, оскільки вони стосуються інших правовідносин, приймаються колегією суддів в якості належних.
Інші доводи і заперечення сторін по суті спору, з урахуванням наведеного, на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог. 
За цим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст.139 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу   задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2025 по справі № 520/11574/25  скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову №53630317 від 21.10.2024, винесену головним державним виконавцем Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Голубєвим Микитою Андрійовичем, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавчого збору за виконавчим провадженням №53630317 у розмірі 76285,79 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальному  розмірі 2664,64 грн.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.М. Ральченко    І.С. Чалий