ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 335/12692/23
провадження № 51-4771км24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                                              ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженої                                                 ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненнями засудженої ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.  Запоріжжя від 10 червня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023082060001707 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Лисичанськ Сєвєродонецького району Луганської області, зареєстрованої у АДРЕСА_1 , раніше судимої за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2024 року зміненого в частині покарання вироком Запорізького апеляційного суду від 3 червня 2024 року за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавленні волі на строк 5 років, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2024 року, зміненим в частині покарання вироком Запорізького апеляційного суду від 3 червня 2024 року, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 5  років 1 місяць. Строк відбування остаточного покарання за цим вироком вказано обчислювати з дня його проголошення, тобто з 10 червня 2024 року. На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 у строк остаточного покарання, призначеного цим вироком, частково відбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2024 року, зміненим в частині покарання вироком Запорізького апеляційного суду від 3 червня 2024 року, за період з 30 листопада 2023 року по 9 червня 2024 року включно.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою у таємному викраденні чужого майна (крадіжка) вчиненому в умовах воєнного стану (епізод від 5  листопада 2023 року) та у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно в умовах воєнного стану (епізод від 7 листопада 2023 року), за обставин, детально викладених у вироку.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника, а вирок суду-без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями засуджена, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість, просить змінити ухвалу апеляційного суду і призначити покарання за ч. 4 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК, а призначене за вироком Запорізького апеляційного суду від 3 червня 2024 року покарання визначити виконувати самостійно. Вказує, що апеляційний суд належним чином не врахував усіх даних про її особу та пом`якшуючих покарання обставин, зокрема, те, що вона на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, є внутрішньо переміщеною особою, має на утриманні малолітню дитину, стан здоров`я її незадовільний, вчинила кримінальне правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих сімейних обставин, щиро розкаялася, завдану потерпілим шкоду компенсувала в повному обсязі. Зазначає, що апеляційний розгляд відбувся у її відсутність та відсутність її захисника, чим було обмежено її право брати участь в апеляційному розгляді, а також порушено її право на захист.
В запереченнях на касаційну скаргу з доповненнями прокурор просить залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду-без зміни.
 
Позиції учасників судового провадження
Засуджена підтримала касаційну скаргу з доповненнями та просила її задовольнити. Прокурор заперечувала проти її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який її засуджено, та правильність кваліфікації її дій за ч. 4 ст.185 КК у касаційній скарзі засудженою не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженої про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення внаслідок суворості та наявність підстав для застосування положень ст. 69 КК, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують  і пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Особі, яка скоїла злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
За правилами ч. 1 ст. 69 КК суд вправі призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, передбаченої законом за відповідний злочин, за наявності не менше двох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, та з урахуванням особи винного.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким, а його санкція передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.
Як убачається з вироку місцевого суду, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, при призначенні ОСОБА_6 покарання судом було враховано те, що обвинувачена на момент вчинення нею злочинів була не судима, є незаміжньою, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, страждає на хворобу, що потребує систематичного лікування. Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , суд визнав вчинення кримінальних правопорушень щодо осіб похилого віку. Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав визнання нею вини, співробітництво з органом досудового розслідування, повне відшкодування завданої злочинами матеріальної шкоди.
Також місцевим судом враховано обставини, які були встановлені під час розгляду цього кримінального провадження, а саме те, що після вчинення кримінальних правопорушень, ОСОБА_6 втретє вдалась до вчинення крадіжки за аналогічних обставин 30 листопада 2024 року, за що була засуджена вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2024 року, зміненим в частині покарання вироком Запорізького апеляційного суду від 3 червня 2024 року до п`яти років позбавлення волі.
Окрім вищенаведеного, суд першої інстанції також врахував те, що ОСОБА_6 вважається раніше не судимою лише в силу ст. 89 КК, не має стійких соціальних зав`язків, не заміжня, її малолітній син проживає разом з її донькою в м. Харкові, вона не працює, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається, що свідчить про те, що вона заробляє на життя шляхом вчинення злочинів.
При цьому місцевий суд зауважив на тому, що необхідність утримання малолітнього сина не завадило обвинуваченій залишити його із своєю повнолітньою донькою у м. Харків, і приїхати до м. Запоріжжя для вчинення кримінальних правопорушень.
Наведені обставини, на переконання суду першої інстанції вказують на те, що під час вчинення кримінальних правопорушень щодо потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинувачена мала стійку внутрішню установку на систематичне викрадання майна у осіб похилого віку, і припинила вчинення подібних діянь лише внаслідок затримання безпосередньо після вчинення останнього з них, що свідчить про те, що застосування при призначенні покарання статей 69, 75 КК не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК,-виправлення обвинуваченої та запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.
Водночас, врахувавши визнання обвинуваченою своєї вини та повне відшкодування завданої шкоди, місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 185 КК в мінімальних межах, передбачених санкцією вказаної статті.
На думку колегії суддів, таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженої та її захисника, належним чином перевірив доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги засудженої, про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання через суворість, визнав їх неспроможними, навівши обґрунтування прийнятого рішення.
Зокрема, апеляційний суд погодився із призначеним ОСОБА_6 покаранням, зазначивши, що суд першої інстанції урахував всі наявні у кримінальному провадженні обставини, що підлягали врахуванню, в тому числі й ті, на які посилається сторона захисту, та обґрунтовано призначив засудженій покарання у мінімальній межі визначеній у санкції ч. 4 ст. 185 КК, яке є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.
При цьому апеляційний суд також не знайшов підстав для призначення засудженій ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК, мотивуючи це тим, що переважна більшість обставин, на які посилалась сторона захисту в апеляційних скаргах, були враховані судом першої інстанції та вони дали суду право призначити обвинуваченій за ч. 4 ст. 185 КК мінімально можливе покарання, з урахуванням положень ч. 4 ст. 70 КК, проте таких обставин недостатньо для висновку про необхідність призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом за правилами ст. 69 КК, оскільки вони істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченою тяжких злочинів. 
Щодо посилання сторони захисту на наявність у обвинуваченої малолітнього сина, то колегія суддів зазначила, що вказана обставина не є підставою для призначення більш м`якого покарання на підставі ст.69 КК, оскільки необхідність утримання дитини не завадило обвинуваченій залишити його зі своєю повнолітньою донькою у м. Харкові та приїхати до м. Запоріжжя, де обвинувачена вдалась до вчинення кримінальних правопорушень.
З приводу обставин, на які посилалася сторона захисту як на такі, що пом`якшують покарання, а саме те, що ОСОБА_6 є внутрішньо переміщеною особою з окупованої території Луганської області, втратила внаслідок повномасштабної агресії рф місце проживання, роботи, майже всі соціальні зв`язки та залишилась з малолітньою дитиною на руках, при цьому, хворіє на невиліковну хворобу, то суд апеляційної інстанції не зміг віднести їх на користь вагомих обставин, які є переконливими для висновку про можливість зменшення покарання шляхом застосування положень статей 69, 75 КК, оскільки вони, на переконання колегії суддів, не виправдовують дії обвинуваченої, спрямовані на посягання на майно потерпілих, які до того ж є особами похилого віку.
Доводи сторони захисту про наявність підстав для застосування до обвинуваченої положень ст. 75 КК суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими, мотивуючи це тим, що відповідно до ст. 75 КК суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, зокрема у разі засудження до позбавлення волі на строк не більше п`яти років, проте ОСОБА_6 місцевим судом призначено покарання за сукупністю злочинів за правилами ч. 4 ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць, що свідчить про неможливість звільнення її від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Також апеляційний суд не знайшов підстав для застосування положень ст. 79 КК, про що вимагав захисник в своїй апеляційній скарзі, оскільки вказана норма кримінального закону може бути застосована лише до жінок, які мають дітей віком до семи років і засуджених за тяжкий або особливо тяжкий злочин до покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
З приводу вимоги засудженої про виключення з оскаржуваного вироку посилання на вирок Запорізького апеляційного суду від 3 червня 2024 року, яким скасовано вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2024 року, то суд апеляційної інстанції визнав її неприйнятною, оскільки відповідно до положень ч. 4 ст. 532 КПК вирок апеляційного суду набрав законної сили з моменту його проголошення.
З такими висновками погоджується і колегія суддів та вважає, що ухвала апеляційного суду належним чином мотивована і відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Переконливих доводів, які б спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо призначеного засудженій покарання та свідчили б про наявність підстав для застосування ст. 69 КК у касаційній скарзі не наведено та за матеріалами кримінального провадження не встановлено.
Доводи, викладені в касаційній скарзі засудженої про обмеження її права брати участь в апеляційному розгляді та порушення її права на захист, є безпідставними.
Так, ч. 1 ст. 405 КПК визначено, що апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК, обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не  перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, предметом апеляційного розгляду були апеляційні скарги засудженої та її захисника на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2024 року щодо суворості призначеного покарання.
Суд апеляційної інстанції, відкривши апеляційне провадження за вищезазначеними апеляційними скаргами, належним чином повідомив учасників провадження про час та дату апеляційного розгляду, надіславши в тому числі на адресу ДУ  «Запорізький слідчий ізолятор» для вручення засудженій ОСОБА_6 та на поштову адресу її захисника повідомлення, які, згідно розписки (а.п. 171) та зворотного повідомлення (а.п. 170) вони отримали кожен особисто. Будь-яких клопотань щодо бажання бути присутніми у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ні засуджена, ні її захисник не подавали.
Виходячи із змісту апеляційних скарг засудженої та її захисника, вони не висловлювали бажання брати участь у апеляційному розгляді кримінального провадження.
Окрім цього, згідно технічного запису судового засідання Запорізького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року, на початку розгляду справи секретар доповів про явку учасників, головуючий у справі, у свою чергу констатував належне повідомлення засудженої та її захисника про дату, час і місце розгляду справи. 
Оскільки підстав, передбачених ч. 4 ст. 401 КПК для обов`язкового виклику в судове засідання засудженої ОСОБА_6 для участі в апеляційному розгляді не було, а участь захисника у цьому провадженні згідно з положеннями ст. 52 КПК також не була обов`язковою, колегія суддів, заслухавши позицію прокурора, визнала можливим розглянути апеляційні скарги засудженої та її захисника без їх участі.
За таких обставин, проведення розгляду справи в апеляційному порядку за відсутності засудженої та її захисника не призвело до порушення вимог кримінального процесуального закону чи обмеження права засудженої ОСОБА_6 брати участь в апеляційному розгляді та порушення її права на захист.
Що стосується посилання засудженої на її незадовільний стан здоров`я, то згідно з ч. 2 ст. 84 КК у випадку тяжкої хвороби засуджена особа може бути звільнена від покарання або його відбування в порядку статей 537, 539 КПК на стадії виконання вироку.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу з доповненнями засудженої - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу з доповненнями засудженої ОСОБА_6 -без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                            ОСОБА_3