ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2025 року                                                                  
м. Київ
справа № 308/2838/21
провадження № 61-6270св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Наталія Анатоліївна,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Желізка Віталія Романовича, на постанову Закарпатського апеляційного суду від 11 березня 2024 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Кожух О. А., Собослоя Г. Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Наталія Анатоліївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, скасування свідоцтва про право на спадщину,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 2000 року до 2020 року;
- визнати спільною сумісною власністю кв. АДРЕСА_1 , автомобіль марки «KIA», модель «Cerato» чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 ; 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «KIA», модель «Cerato» чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 ; 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 ;
- скасувати свідоцтво про право на спадщину 1/2 частину всього спадкового майна у спадковій справі № 65771811 від 22 квітня 2020 року, яке видане ОСОБА_2 за померлим ОСОБА_4 .
В обґрунтування вимог вказувала, що починаючи з 2000 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 (до дня смерті ОСОБА_4 ) вона постійно проживала разом із останнім однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. За весь час фактичних шлюбних відносин та спільного проживання вони були пов`язані спільним побутом, разом вели спільне господарство, придбавали майно, відвідували знайомих, разом проводили святкування, дбали і турбувалися один про одного, мали спільний бюджет сім`ї, спільно утримували житло, виконували взаємні подружні обов`язки, разом виховували дітей від попередніх шлюбів.
У період з 2000 року до 2008 року позивач та ОСОБА_4 проживали в кв. АДРЕСА_2 , вели спільне господарство та виховували двох дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
За час спільного проживання вони придбали майно за рахунок спільних коштів та спільними зусиллями, а саме:
- 29 листопада 2007 року, транспортний засіб «КІА «Cerato», № кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 ;
- 30 вересня 2008 року, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,6 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м.
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з 2000 року до 2020 року перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то позивач вважала, що все вказане майно є їх спільною сумісною власністю та підлягало поділу між ними.
Після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте їй відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини за законом, про що нотаріусом прийнято відповідну постанову, в обґрунтування якої вказано, що неможливо встановити родинні відносини між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_4 , а тому їй слід звернутися до суду з вимогою встановлення факту шлюбних відносин між нею та померлим.
Окрім неї, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємці першої черги, звернулися матір та донька померлого - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за наслідками чого донці померлого - ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 12 вересня 2022 року позов задовольнив.
Встановив факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2000 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнав кв. АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 .
Визнав транспортний засіб марки «KIA», модель «Cerato», № кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки «KIА», модель «Cerato», № кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 .
Скасував свідоцтво про право на спадщину видане ОСОБА_2 за № 155 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н. А. від 05 лютого 2021 року.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що кв. АДРЕСА_1 , та транспортний засіб «KIA Cerato» чорного кольору, придбані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за спільні кошти та спільною працею, а тому таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, тобто на нього поширюється режим спільного майна подружжя.
ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, має право на отримання частки у спадковому майні, а оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_2 від 05 лютого 2021 року № 155, приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н. А., порушує її право на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 .
Закарпатський апеляційний суд постановою від 11 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 вересня 2022 року скасував.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 з 11 серпня 1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , який розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 вересня 1999 року. Однак, реєстрація розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану відбулася 05 вересня 2008 року.
Відповідно до статті 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент розірвання за рішенням суду шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , регулював порядок і умови припинення шлюбу, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.
Таким чином, шлюб між позивачем та ОСОБА_7 припинено 05 вересня 2008 року, а тому встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з 2000 року до 05 вересня 2008 року виключається, а заявлені вимоги в цій частині не підлягають до задоволення, оскільки до 05 вересня 2008 року позивач перебувала у нерозірваному шлюбі з іншим чоловіком ОСОБА_7 .
Крім того, встановлення факту проживання однією сім`єю до 01 січня 2004 року законодавством не передбачено.
Позивач не подала належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували наявність з ОСОБА_4 у період з 05 вересня 2008 року до 21 березня 2020 року спільного господарства, побуту, спільного бюджету, придбання майна для спільного користування, спільної участь в утриманні житла, його ремонт та інше, що вказувало б на наявність фактичних шлюбних відносин.
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність їх на святкуваннях, в підтвердження якого позивач надала світлини, за відсутності зазначених ознак, не можуть свідчити, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Желізко В. Р., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Закарпатського апеляційного суду від 11 березня 2024 року, в якій просить оскаржене судове рішення в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 06 вересня 2008 року до 21 березня 2020 року, визнання спільною сумісною власністю квартири, визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини квартири, скасування свідоцтва про право на спадщину скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц, від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18, від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22, Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Суд апеляційної інстанції не досліджував та не надав оцінку доказам щодо ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, часу набуття такого майна, коштів, за які таке майно набуте, пояснень свідків.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У серпні 2024 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Кислого А. М., до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, який ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2024 року повернуто.
У вересні 2024 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Кислого А. М., до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що позивач належними та допустимими доказами не довела факту спільного проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 18 червня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.
12 липня 2024 року цивільна справа № 308/2838/21 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
ОСОБА_8 з 11 серпня 1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 та у період перебування у шлюбі в них народились двоє дітей: син ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 вересня 1999 року, яке набрало законної сили 27 вересня 1999 року, шлюб між ними розірвано, сина ОСОБА_11 залишено на вихованні батькові, доньку ОСОБА_12 залишено на вихованні матері.
Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 виданого 21 березня 2012 року шлюб розірвано 05 вересня 2008 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 285, після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвища: йому - ОСОБА_13 , їй - ОСОБА_14 .
ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_15 під час якого в них народилась донька - ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 19 березня 1999 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_15 розірвано 19 березня 1999 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 92.
ОСОБА_4 перебував на службі в органах СБУ в період з 1993 року до 2005 року.
29 листопада 2007 року ОСОБА_4 та Відкрите акціонерне товариство «Луцький автомобільний завод» в особі Приватного підприємства «ХустАвтоТрейд» уклали договір купівлі-продажу автомобіля № 113, відповідно до якого продавець продає, а покупець приймає у власність та оплачує автомобіль марки КІА, моделі Сеrato, колір чорний, виробник: Корея, за вартістю 97 850 грн, що підтверджується копією відповідного договору від 29 листопада 2007 року № 113.
04 грудня 2007 року Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 уклали договір застави майна, предметом якого є вищевказаний автомобіль, а також кредитний договір № 487-А07, відповідно до якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит в сумі 67 850 грн, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 67 850 грн у строк до 03 грудня 2014 року, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14 % річних та комісійні винагороди.
Згідно з довідкою від 11 липня 2008 року № 2346 Філія-Хустське відділення № 7290 Відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» повідомило, що по кредитному договору від 04 грудня 2007 року № 487-А07, укладеному з гр. ОСОБА_4 , в забезпечення по якому надано в заставу автомобіль марки КІА, моделі Сеrato, повністю погашено суму кредиту та нараховані проценти.
30 вересня 2008 року Акціонерний комерційний банк «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 уклали кредитний договір № 1586-002/08Р, відповідно до якого банк надає позичальникові кредит в іноземній валюті на загальну суму 35 700 дол. США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна. 27 лютого 2012 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 уклали договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 30 вересня 2008 року № 1586-002/08Р (кредитний договір № 1586-001/12Р). В забезпечення цього договору ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_16 уклали договір поруки.
30 вересня 2008 року ОСОБА_17 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 , загальною площею 43,6 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м, що підтверджується договором від 30 вересня 2008 року № 3449.
Відповідно до довідки від 11 січня 2019 року № 430-28/2508 станом на 10 січня 2019 року зобов`язання за кредитним договором від 30 вересня 2008 року № 1586-001/12Р ОСОБА_4 перед АТ «Правекс-Банк» виконані в повному обсязі.
Згідно з актом проживання особи (-іб) без реєстрації від 22 лютого 2021 року № 213 сусіди ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , мешканці буд. АДРЕСА_3 склали цей акт про те, що ОСОБА_1 у квартирі № 3 цього будинку проживає без реєстрації з 2008 року і до цього часу. При цьому,        ОСОБА_18 зареєстрована за адресою: кв. АДРЕСА_5 , ОСОБА_20 зареєстрована за адресою: кв. АДРЕСА_6 .
Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління житлом» від 22 лютого 2021 року № 214 ОСОБА_1 проживає за адресою: кв. АДРЕСА_1 , без реєстрації згідно з  актом від 22 лютого 2021 року № 213.
11 березня 2019 року ОСОБА_4 та Акціонерне товариство «ПУМБ» уклали кредитний договір № 4006195154001 на суму 23 043 грн строком до 11 березня 2021 року. Станом на 07 травня 2020 року кредитні зобов`язання за цим договором виконані в повному обсязі, що підтверджується довідкою від 07 травня 2020 року № UZG-50.4/128.
01 серпня 2019 року ОСОБА_4 та Акціонерне товариство «ПУМБ» уклали кредитний договір № 3001369547801 для придбання телефону, периферії та аксесуарів для мобільного телефону на суму 7 241 грн строком до 01 серпня 2021 року. Станом на 07 травня 2020 року кредитні зобов`язання за цим договором виконані в повному обсязі, що підтверджується довідкою від 07 травня 2020 року № UZG-50.4/129.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 .
22 квітня 2020 року приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н. А. відкрила спадкову справу № 65771811.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна від 17 лютого 2022 року № 300182232 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 лютого 2021 року № 155, виданого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н. А.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Оскільки заявник оскаржує постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 06 вересня 2008 року до 21 березня 2020 року, визнання спільною сумісною власністю квартири, визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири, скасування свідоцтва про право на спадщину, Верховний Суд в іншій частині судове рішення не переглядає.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 759/14906/18 (провадження № 61-466св23).
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16 (провадження                                     № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Апеляційний суд встановив, що кв. АДРЕСА_1 , придбана ОСОБА_4 згідно з договором купівлі-продажу від 30 вересня 2008 року за рахунок отриманого кредиту за кредитним договором № 1586-002/08Р, зобов`язання за яким повністю погашено станом на 10 січня 2019 року, що стверджено довідкою від 11 січня 2019 року № 430-28/2508. Таким чином, джерелом придбання цієї квартири були кредитні кошти, які отримав ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 не подала жодних доказів, які б підтверджували наявність у неї будь-яких доходів, а також грошових коштів на придбання даного майна та погашення кредиту.
В підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 в кв. АДРЕСА_1 з 2008 року без відповідної реєстрації, ОСОБА_1 посилалась на акт проживання особи (-іб) без реєстрації від 22 лютого 2021 року № 213, який складений сусідами: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , мешканцями буд. АДРЕСА_3 та на довідку ТОВ «Управління житлом» від 22 лютого 2021 року № 214. 
Однак, як вбачається із вказаного акта, ОСОБА_18 зареєстрована за адресою: кв.  АДРЕСА_5 , а ОСОБА_20 зареєстрована за адресою: кв. АДРЕСА_6 , тобто за іншими адресами. Отже, цей акт складений двома особами, які не зареєстровані в буд. АДРЕСА_3 . При цьому, довідка ТОВ «Управління житлом» від 22 лютого 2021 року № 214 видана на підставі акта від 22 лютого 2021 року № 213.
Пояснення свідків є особливим видом доказів, пов`язаних із ризиком суб`єктивного відношення до сторін, і пояснення у цій справі свідків про наявність сімейних відносин між позивачем та  ОСОБА_4 є їх особистим сприйняттям відносин, які існували між цими особами, проте самі по собі вони не можуть достеменно свідчити про те, що цим відносинам були притаманні ознаки сімейних.
Разом з тим, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у спірний період та набуття сторонами у власність зазначеної квартири за спільні кошти, при цьому, апеляційний суд правильно визначив, що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.
Також на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач не надала доказів, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на придбання спірного майна.
За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не досліджував та не надав оцінку доказам щодо ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, часу набуття такого майна, коштів, за які таке майно набуте, пояснень свідків не спростовують установлені апеляційним судом обставини та зводяться лише до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц, від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18, від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22, Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 є безпідставними, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду та Верховного Суду України.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскарженій частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Желізка Віталія Романовича, залишити без задоволення.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 11 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 06 вересня 2008 року до 21 березня 2020 року, визнання спільною сумісною власністю квартири, визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири, скасування свідоцтва про право на спадщину залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров