ПОСТАНОВА                                                                  
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                         
                                                                                                                    
29 жовтня 2025 року                                                                 
м. Київ                                                                                         
 
справа № 726/1540/24
провадження № 61-5595св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник, ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, Головний спеціаліст відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради Оленюк Г. О.,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: Служба 
у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Василатія Олександра Олександровича, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 березня 2025 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
1.           У червні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах доньки - ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, Головного спеціаліста відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради Оленюка Г. О., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання недійсною довідки №22д/238 
від 24 січня 2022 року, визнання незаконним розпорядження органу приватизації про передачу в особисту власність квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.
2.           Позов обґрунтовував тим, що у лютому 2023 року до нього звернулася 
ОСОБА_4 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_1 , та просила його зняти з реєстрації в квартирі 
АДРЕСА_1 доньку - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відповідачкою вищевказана квартира була приватизована, а відтак донька немає права на останню. Однак позивач повідомив їй, що в квартирі зареєстровані неповнолітні та малолітні діти і ОСОБА_1 має право проживати в цій квартирі після досягнення 18 років.
3.           У квітні 2024 року позивач звернувся із заявою до Управління комунальної власності Чернівецької міської ради щодо отримання інформації, чи передавалася 
у власність квартира АДРЕСА_1 .
4.           Управління комунальної власності Чернівецької міської ради 09 травня 
2024 року надало інформацію про те, що дійсно квартира 
АДРЕСА_1 передана в особисту власність ОСОБА_3 відповідно до розпорядження органу приватизації житла від 23 лютого 2022 року за №50756. Із документів, які надані Управлінням комунальної власності Чернівецької міської ради йому стало відомо, що ОСОБА_3 31 січня 2022 року подала до керівника органу приватизації заяву, зі змісту якої вбачається, що вона просить оформити 
в приватну власність квартиру АДРЕСА_1 . 
5.           Вищезазначена заява була зареєстрована 03 лютого 2022 року під № 51089. До заяви про приватизацію квартири було додано довідку про склад осіб, зі змісту якої вбачається, що у вказаній квартирі зареєстрована тільки ОСОБА_3 . 
6.           На підставі наданих ОСОБА_3 документів 23 лютого 2022 року за № 50756 керівник органу приватизації Управління комунальної власності Чернівецької міської ради видав розпорядження органу приватизації, яким задовольнив прохання ОСОБА_3 і передав в особисту власність останній квартиру АДРЕСА_1 .
7.           Позивач вважає, що приватизація вищезгаданої квартири шляхом передачі 
в особисту власність ОСОБА_3 була проведена з порушенням прав їх спільної доньки ОСОБА_1 , яка з народження, тобто з 2009 року, зареєстрована 
в останній.
8.           З урахуванням вищезазначеного, а також уточнивши позовні вимоги, 
ОСОБА_2 , як законний представник ОСОБА_1 , просив суд: визнати недійсною довідку № 22д/238 від 24 січня 2022 року, видану Головним спеціалістом відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради; визнати незаконним розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року про передачу в особисту власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 23 лютого 2022 року Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, відповідно до якого квартира 
АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
9.           Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 27 листопада 2024 року у складі судді Байцар Л. В., позов ОСОБА_2 як законного представника 
ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсною довідку № 22д/238 від 24 січня 2022 року, що сформована та видана Головним спеціалістом відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради.
Визнано незаконним розпорядження органу приватизації №50756 від 23 лютого 2022 року про передачу в особисту власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 23 лютого 2022 року Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, згідно якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
10.        Рішення районного суду мотивоване тим, що розпорядженням органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року, яким видано свідоцтво про право власності на житло на ОСОБА_3 , порушено право власності ОСОБА_1 на частину спірної квартири.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
11.        Постановою Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 27 листопада 2024 року скасовано.
Позов ОСОБА_2 як законного представника ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року про передачу в особисту власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 23 лютого 2022 року, видане Управлінням комунальної власності Чернівецької міської ради, згідно якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
У задоволенні позовної вимоги про визнання недійсною довідки № 22д/238 
від 24 січня 2022 року, виданої Головним спеціалістом відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради, відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 605,60 грн на відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
12.        Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що районний суд помилково розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, водночас виснував, що на момент приватизації спірної квартири відповідачкою у останній була зареєстрована неповнолітня ОСОБА_1 , яка не могла повноцінно реалізувати свої житлові права, оскільки не досягла чотирнадцятирічного віку.
13.        Відтак, приватизація спірної квартири відбувалася без додержання вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках 
у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року, а тому розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року про передачу в особисту власність ОСОБА_3 квартири 
АДРЕСА_1 є незаконним.
14.        Водночас апеляційний суд зазначив, що звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання недійсною довідки № 22д/238 від 24 січня 2022 року, виданої Головним спеціалістом відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради, позивачем обрано не належний та не ефективний спосіб захисту прав та інтересів малолітньої ОСОБА_1 , оскільки задоволення такої вимоги не відновить права малолітньої на частку у спірному майні.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
15.        У квітні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Василатія О. О., на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 березня 2025 року у вказаній справі.
16.        Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
17.        Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
18.        У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
19.        Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
20.        Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 , в інтересах якої подано позов, не виявляє бажання проживати у приватизованій квартирі. Крім того, у разі визнання незаконними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності заявниці на квартиру захист інтересів ОСОБА_1 і здійснення спільної приватизації з нею як членом сім`ї є теоретично неможливими, оскільки вона втратила статус члена сім`ї ОСОБА_3 і, відповідно, більше не може бути учасником приватизації квартири. Право на приватизацію належить виключно членам сім`ї наймача, яким ОСОБА_1 більше не є і не бажає бути.
21.        За вищевказаних обставин часткове задоволення позову, на переконання заявника, не призведе до відновлення і будь-якого теоретично порушеного права малолітньої ОСОБА_1 .
22.        Більше того, адвокат Василатій О. О. вказує, що право на приватизацію квартир у спільну сумісну власність або спільну часткову власність разом із наймачем мають право лише члени сім`ї наймача, якою ОСОБА_1 більше не 
є у зв`язку із позбавленням ОСОБА_3 батьківських прав щодо останньої, а відтак, з огляду на те, що в подальшому приватизація квартири у спільну власність 
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є неможливою, а відтак неможливим є і захист 
ОСОБА_1 , в інтересах якої тільки у 2024 році було подано позов, з урахуванням позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у 2023 році.
23.        За вищезазначених обставин заявник касаційної скарги вважає, що 
у апеляційного суду були відсутні підстави для часткового задоволення позовних вимог, оскільки задоволення останніх не є належним способом захисту та не призведе до поновлення порушеного права, що свідчить про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права при ухваленні оскаржуваної постанови.
24.        Більше того, як зауважує адвокат Василатій О. О., звернення до суду із позовом про визнання незаконною приватизації має обумовлюватись наявністю порушеного права та факту проживання у квартирі (наявністю такого бажання), однак у даному конкретному випадку такі обставини відсутні, а відтак відсутнє порушене право ОСОБА_1 , яка не проживала за більш ніж шість місяців до моменту приватизації квартири разом із матір`ю та не бажає проживати з матір`ю 
у квартирі.
25.        Також заявник вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права при вирішенні спору, оскільки останнім не було враховано ненадання стороною позивача доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме свідоцтва про право власності на квартиру, набуте в порядку приватизації.
26.        А тому, оскільки свідоцтво про право власності, про визнання недійсним якого просив позивач та яке в подальшому було визнане недійсним, у матеріалах справи відсутнє, як і відсутнє клопотання про його витребування, задоволення такої позовної вимоги апеляційним судом свідчить про порушення приписів частини шостої статті 177 ЦПК України, відповідно до змісту якої, до заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору 
у позивача - клопотання про його витребування.
27.        Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для скасування оспорюваного свідоцтва про право власності, яке відсутнє 
у матеріалах справи, оскільки сторона позивача, несучи ризики настання наслідків невчинення процесуальних дій, не повідомила суд про неможливість подання такого свідоцтва.
28.        Таким чином, заявник вказує, що судами попередніх інстанцій за відсутності відповідних доказів встановлено факт видачі та наявності свідоцтва про право власності, що вказує на порушення, зокрема, Чернівецьким апеляційним судом, норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Доводи інших учасників справи
29.        08 липня 2025 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Дронь О. І., засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, 
у змісті якого порушила клопотання про продовження строку на його подачу 
у зв`язку із отриманням копії касаційної скарги лише 06 червня 2025 року та, як наслідок, неможливістю подати відзив у визначений судом строк.
30.        Вищезазначене клопотання про продовження строку на подачу відзиву на переконання колегії суддів підлягає задоволенню з огляду на таке.
31.        Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України). Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (частина друга статті 127 ЦПК України).
32.        Аналіз клопотання, викладеного у змісті відзива на касаційну скаргу, свідчить, що строк на подання останнього пропущено з поважних причин, а тому колегія суддів вважає за можливе продовжити строк на його подачу.
33.        Відтак, у змісті відзива представник ОСОБА_2 - адвокат Дронь О. І., просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки останнє ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
34.        Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року вирішено прохання наймача ОСОБА_3 задовільнити і передати в особисту приватну власність квартиру, в якій вона мешкає, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . (Т.1, а.с. 10)
35.        З довідки №22д/238 від 24 січня 2022 року, що була подана до органу приватизації ОСОБА_3 , вбачається, що за адресою: 
АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_3 . Усього 1 особа (Т.1, а.с. 12)
36.        Водночас, відповідно до витягу №011483(5) від 02 травня 2024 року (Т.1, а.с.15) та довідки про склад сім`ї від 23 травня 2022 року №Д1443 (Т.1, а.с. 18) судами встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яка зареєстрована за вищезазначеною адресою із 
24 вересня 2009 року. 
37.         ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав щодо доньки ОСОБА_1 заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2023 року. (Т.1, а.с.19-23)
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
38.             Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
39.             Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
40.             Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
41.             Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
42.             Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
43.        Як вбачається зі змісту касаційної скарги, остання містить доводи щодо незаконності оскаржуваної постанови апеляційного суду виключно в частині задоволених позовних вимог.
44.        Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції помилково вирішив справу в порядку спрощеного позовного провадження, що є підставою для скасування судового рішення, водночас погодився із висновками районного суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме в частині визнання незаконним розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року та недійсним свідоцтва про право власності від 23 лютого 2022 року.
45.        З такими висновками погоджується і колегія суддів з огляду на таке.
46.        Змістом статті 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
47.        Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. 
48.        Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності 
є непорушним.
49.        Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
50.        Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства 
(стаття 15 ЦК України).
51.        Змістом статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 
1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
52.        Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
53.        Відтак, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.
54.        Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша 
статті 316 ЦК України).
55.        Зміст права власності викладено у положеннях частини першої та другої статті 317 ЦК України, відповідно до яких власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
56.        Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
57.        Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
58.        Частинами третьою, п`ятою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
59.        Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
60.        Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два 
і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
61.        До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (частина перша статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
62.        Частинами першою - третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
63.        Передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
64.        Передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
65.        Відповідно до частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
66.        Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначено Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року (далі - Положення).
67.        За змістом пункту 4 даного Положення передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється 
в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
68.        Пунктом 5 Положення встановлено, що передача житла у власність громадян здійснюється безоплатно виходячи з розрахунку санітарної норми (21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю).
69.        Відповідно до пункту 17 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
70.        Перелік документів, надання яких є обов`язковим для здійснення приватизації, визначає пункт 18 Положень (в редакції, чинній на час приватизації спірної квартири). Так, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення 
у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.
71.        За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь 
у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Якщо дитина віком від 14 до 18 років (настає неповна цивільна дієздатність особи), додатково до заяви додається письмова нотаріально засвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальників.
72.        Згідно із пунктом 19 Положення довідка про склад сім`ї та займані приміщення береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Зразок довідки про склад сім`ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення наведено 
у Додатку 4. Зразок довідки про склад сім`ї наймача квартири (будинку), житлового блоку (секції) в гуртожитку, де мешкають двоє і більше наймачів, та займані ними приміщення наведено у Додатку 5.
73.        Аналіз вищенаведених норм вказує на те, що заяву про передачу у приватну власність комунальної квартири, кімнати комунальної квартири, кімнати гуртожитку, може подати виключно громадянин, який має статус наймача такого житла, щодо якого є відповідне рішення компетентного органу про укладення договору найму житлового приміщення.
74.        Водночас пунктом 8 Положення встановлено, що якщо загальна площа квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитку, кімнат у комунальних квартирах, що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій пунктом 5 цього Положення, зазначені квартири (будинки), жилі приміщення в гуртожитках, кімнати в комунальних квартирах передаються у власність наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.
75.        У змісті заяви на приватизацію наймач має вказати тип об`єкта приватизації та форму спільної власності - спільна сумісна або спільна часткова. В залежності від вказаного в заяві об`єкта приватизації громадянин замовляє на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток довідку про склад сім`ї наймача та займані приміщення, що для кожного об`єкта приватизації має свій зразок.
76.        Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що об`єкт приватизації передається у власність як наймача, так і членів його сім`ї у рівних частках.
77.        Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_3 31 січня 2022 року звернулась до органу приватизації Чернівецької міської ради із заявою, в змісті якої просила оформити в приватну власність квартиру 
АДРЕСА_1 .
78.        Разом із заявою ОСОБА_3 до органу приватизації була надана, зокрема, довідка від 24 січня 2022 року про склад осіб, які зареєстровані у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , відповідно до змісту якої 
у вищезазначеній квартирі зареєстрована виключно ОСОБА_3 .
79.        На підставі документів, поданих ОСОБА_3 , 23 лютого 2022 року за № 50756 керівник органу приватизації Управління комунальної власності Чернівецької міської ради видав розпорядження органу приватизації, яким задовольнив прохання ОСОБА_3 і передав в особисту власність останній квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . 
80.        Пунктом 4 вищезазначеного розпорядження було надано повноваження відділу приватизації житла у десятиденний термін оформити свідоцтво про право власності та технічний паспорт.
81.        Однак, як було встановлено судами попередніх інстанцій та не оспорюється заявником касаційної скарги, у спірній квартирі, на момент приватизації, з моменту народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) була зареєстрована, зокрема, неповнолітня ОСОБА_1 .
82.        Таким чином, з положень чинного законодавства вбачається, що неповнолітні особи, зареєстровані у житлових приміщеннях разом зі своїми батьками, беруть участь у приватизації нарівні із батьками.
83.        Позбавлення їх вказаного права допускається лише за умови, що останні не мають права на приватизацію, наприклад у випадку коли таке право ними вже було реалізоване.
84.        При цьому судами попередніх інстанцій обґрунтовано зауважено, що у відзиві на позовну заяву Чернівецька міська рада вказала, що довідка від 24 січня 2022 року про склад осіб, місце яких зареєстроване у квартирі за адресою: 
АДРЕСА_2 , сформована із неповними відомостями. 
85.        Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що дії відповідачки 
у вигляді надання органу приватизації довідки про склад зареєстрованих у квартирі осіб, відповідно до змісту якої у квартирі зареєстрована виключно ОСОБА_3 , свідчить про очевидно недобросовісну поведінку відповідачки, яка мала наслідком порушення прав неповнолітньої на участь у приватизації житла.
86.        З урахуванням вищезазначеного, обґрунтованим є висновок апеляційного суду щодо того, що приватизація спірної квартири відбувалася без додержання вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення, та, як наслідок, щодо незаконності розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року про передачу в особисту власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 .
87.        При цьому обґрунтованим є висновок щодо наявності підстав для скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на квартиру, оскільки пунктом 23 Положення визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.
88.        Відтак, судами попередніх інстанцій встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2022 року Управлінням комунальної власності Чернівецької міської ради без відповідної правової підстави, а саме на підставі незаконного розпорядження органу приватизації, видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .
89.        Таким чином, оскільки свідоцтво про право власності видане на підставі незаконного розпорядження органу приватизації № 50756 від 23 лютого 2022 року апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що таке свідоцтво підлягає визнанню недійсним.
90.        Апеляційним судом із матеріалів справи встановлено, що 23 лютого 2022 року Управлінням комунальної власності Чернівецької міської ради видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 . Зазначена обставина спростовує доводи касаційної скарги про ненадання позивачем такого документа до матеріалів справи.
91.        Більше того, вказані обставини були визнані учасниками справи. Відтак, відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, за відсутності обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, апеляційний суд обґрунтовано визнав доведеним факт існування свідоцтва про право власності на спірне майно.
92.        Водночас колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду щодо необґрунтованості посилань заявниці на те, що на момент приватизації малолітня ОСОБА_1 більше року у спірній квартирі не проживала, а тому, як наслідок, втратила право на приватизацію вказаної квартири з огляду на таке.
93.        Судами попередніх інстанцій встановлено та не оспорюється заявником касаційної скарги, що малолітня ОСОБА_1 вселилася у квартиру як член сім`ї наймача ( ОСОБА_3 ) і на момент виникнення спірних правовідносин не досягла 
14-річного віку.
94.        Відповідно до частин першої-другої статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
95.        Змістом частини першої-третьої статті 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
96.        Також, як вбачається зі змісту частини першої-другої статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
97.        Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного 
і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві 
в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
98.        Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
99.        Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення 
у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
100.     Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави 
у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
101.     Відтак, зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання 
у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 
3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами 
і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
102.     Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) 
у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, 
в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх 
і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою 
є крайньою формою втручання у право на житло.
103.     Аналогічні за своїм змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження 
№ 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13 (провадження № 61-23089св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17 (провадження № 61-6652св21), від 26 липня 2023 року у справі № 754/5333/18 (провадження № 61-4094св23).
104.     Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
105.     Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи 
у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
106.     Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку.
107.     Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду 
від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), 
від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), 
від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61- 31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) та інших.
108.     Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
109.     Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).
110.     З огляду на вказані обставини, колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду, що на момент приватизації спірної квартири ОСОБА_1 не могла повноцінно реалізувати свої житлові права, оскільки не досягла чотирнадцятирічного віку, а причини її не проживання у вищезгаданий період за зареєстрованим місцем проживання мали вимушений характер та не були викликані власним волевиявленням дитини. Такий висновок, своєю чергою, узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року 
у справі № 372/1003/21 (провадження № 61-5159св23).
111.     Більше того, позбавлення заявниці батьківських прав стосовно доньки не позбавляє останню права користування житловим приміщенням, у якому зареєстроване місце проживання останньої як члена сім`ї наймача.
112.     Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що в силу приписів частини другої статті 165 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
113.     Таким чином, саме по собі позбавлення відповідачки батьківських прав не тягне автоматичної втрати ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням, у якому зареєстроване її місце проживання, з урахуванням факту вселення до цього приміщення як члена сім`ї відповідачки. Більше того, як уже зазначала колегія суддів, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
114.     З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду щодо того, що приватизація житлового приміщення виключно за відповідачкою порушує право неповнолітньої ОСОБА_1 на приватизацію житлового приміщення, до якого остання вселилася як член сім`ї наймача.
115.     Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року 
у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
116.     Підсумовуючи, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи та у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
117.     Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 
№ 14-446цс18).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
118.     Згідно із пунктами 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
119.     Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
120.     Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Василатія Олександра Олександровича, залишити без задоволення.
2.           Постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович