УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 686/25643/22
провадження № 51-3644ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката               ОСОБА_5 , на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду                                        від 29 липня 2025 року у кримінальному провадженні № 22022240000000104 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                        с. Совєтське, Купинського р-ну, РРФСР,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 110 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна.
Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання та запобіжного заходу у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у посяганні на територіальну цілісність і недоторканність України, тобто умисні дії, вчинені представником влади, за попередньою змовою групою осіб, з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків (ч. 3 ст. 110 КК).
Так, депутат Державної Думи Федеральних Зборів РФ восьмого скликання   ОСОБА_4 , який вступив у повноваження 19 вересня 2021 року, будучи представником влади РФ, уповноваженим брати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів Російської Федерації, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і ЗС Російської Федерації, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема цивільного населення, розуміючи, що він порушує встановлений ст.ст. 1-3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягає на суверенітет та територіальну цілісність України з метою зміни меж її території та розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю Російської Федерації над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що інші співучасники діють всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та порушують принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року та вимоги             ч. 4 ст. 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09 грудня 1981 № 36/103, від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХIХ), ст. 1-3, 68 Конституції України, 22 лютого 2022 року, за адресою: Російська Федерація, м. Москва, вул. Охотний ряд, буд. 1, взяв участь у засіданні Державної Думи Федеральних Зборів РФ, де підтримав ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Донецької народною республікою й Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Луганською народною республікою. У такий спосіб ОСОБА_4 будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб вчинив умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 29 липня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 29 липня 2025 року, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з встановленням відсутності в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення.
Обґрунтовуючи вимоги, касатор зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять жодного документа, який підтверджував би отримання засудженим інформації про наявне кримінальне переслідування. Крім того, як указує захисник, усі засоби комунікації створюють лише підстави для використання презумпцій повідомлення, але не є реальним доказом вручення повістки, повідомлення про підозру, обвинувального акта.
Також скаржник указує, що на ОСОБА_4 не поширюється дія КК, оскільки її підзахисний володіє імунітетом (ratione materiae), тому, на переконання захисника, ОСОБА_4 безпідставно засуджено.
Крім того, між діяннями засудженого та наслідками, які йому інкриміновані, відсутній безпосередній причинний зв`язок, тому, на переконання захисника, ОСОБА_4 не підлягає кримінальній відповідальності з урахуванням приписів            ч. 1 ст. 8 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим                            у вчиненні цього правопорушення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження правильно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 110 КК, висновок суду про доведеність його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено, перевірено під час судового розгляду та оцінено відповідно до               приписів ст. 94 КПК. 
Так, установлені судом першої інстанції обставини підтверджуються сукупністю доказів, а саме відомостями, зафіксованими у протоколах огляду від 10, 27, 29 березня, 07 квітня та 15 вересня 2022 року; вироками Ічнянського районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року (справа № 733/923/22), Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 жовтня 2023 року (справа                              № 585/2381/22), Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 січня 2024 року (справа № 369/3120/23), Тростянецького районного суду Сумської області від 03 червня 2024 року (справа № 588/156/24), Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2024 року (справа № 748/2095/23), Херсонського міського суду Херсонської області від 05 серпня 2024 року (справа № 766/1560/24), Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2024 року, справа (№ 748/1469/24).
Стосовно доводів захисника про необізнаність засудженого про наявність кримінального провадження 
Суть доводів у вказаній частині практично зводиться до того, що захисник вважає недостатніми застосовані способи повідомлення під час досудового розслідування та судового розгляду.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що ОСОБА_4 переховувався від органів слідства та суду на території держави, яка визнана Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності за інкриміноване йому кримінальне правопорушення. У зв`язку з вказаними обставинами, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 здійснювалося в порядку спеціального досудового розслідування і судового розгляду за відсутності обвинуваченого (in absentia), що, як встановили суди попередніх інстанцій, підтверджується відповідними судовими рішеннями, спеціальне досудове розслідування - за ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня                    2022 року, спеціальне судове провадження - за ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 вересня 2024 року.
Законодавець у КПК урегулював здійснення процедури in absentia, зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.
Так, відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 297-5 КПК повістки про виклик підозрюваного в разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.
Згідно з приписами абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК повістки про виклик обвинуваченого в разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються       у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно                 з положеннями статті 297-5 цього Кодексу та на офіційному вебсайті суду.                        З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному вебсайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.
Водночас, як убачається із судових рішень, у цій справі вимоги ч. 1 ст. 297-5 КПК і абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК щодо повідомлення ОСОБА_4 дотримано. 
Так, під час досудового розслідування: повістки про виклик, відомості щодо повідомлення про підозру опубліковано в газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр»; повістки, повідомлення про підозру та копію обвинувального акта  направлено на сайт Державної Думи Федеральних зборів Російської Федерації. Повідомлення про підозру ОСОБА_4 та копію обвинувального акта вручено його захиснику.
Крім того, під час здійснення провадження в суді, повістки про виклик                      ОСОБА_4 у судові засідання розміщувалися на офіційному вебсайті Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області та в газеті «Урядовий кур`єр».
Сам законодавець визначив, що з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження особа вважається належним чином ознайомленою з її змістом.
Верховний Суд зауважує, що сторона захисту не заперечує дотримання судами вимог КПК під час повідомлення ОСОБА_4 у порядку спеціального судового провадження (in absentia). Заперечення полягають у тому, що таких заходів недостатньо. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,             в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з приписами частин 1, 2 ст. 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу                 та інших законів України.
Зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій вжили прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування обвинуваченої особи про здійснення кримінального провадження. Тому, відсутні підстави вважати, що в цій частині судами було порушено вимоги КПК.
Верховний Суд не заперечує, що під час здійснення спеціального (досудового розслідування) судового провадження можуть вживатися додаткові заходи,                не визначені статтями 297-5, 323 КПК, щодо повідомлення особи в разі наявності такої можливості. Водночас нездійснення таких додаткових заходів, за умови дотримання чітко передбаченого процесуальним законодавством порядку здійснення повідомлення (виклику) особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження в порядку процедури in absentia, само по собі не є порушенням вимог КПК.
Додатково колегія суддів зауважує, що процедура in absentia, як особливий порядок кримінального провадження, застосовується у випадках, коли гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - КЗПЛ) право обвинуваченого постати перед судом не може бути забезпечене ані шляхом застосування національних механізмів, ані за допомогою інструментарію міжнародної правової допомоги.
Особливості заочного кримінального провадження зумовлені перш за все такими сутнісними ознаками цього особливого порядку, як те, що підозрюваний, обвинувачений, крім неповнолітнього, переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук або ж щодо підозрюваного, стосовно якого уповноваженим органом прийняте рішення про передачу його для обміну як військовополоненого та такий обмін відбувся. Інакше кажучи, таке кримінальне провадження відбувається за відсутності підозрюваного, обвинуваченого (фактична підстава). Водночас спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, а спеціальне судове                провадження - на підставі ухвали суду (юридична підстава).
Застосування вказаної форми кримінального провадження багаторазово було предметом розгляду в Європейському Суді з прав людини (далі - ЄСПЛ), який зазначив, що процедура судового розгляду кримінального провадження in absentia сама по собі не порушує право особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 КЗПЛ та іншими положеннями КЗПЛ. Водночас ЄСПЛ сформулював низку умов, які мають бути дотримані національним законодавцем при внормуванні процедури досудового розслідування та судового розгляду in absentia, щоб забезпечити її відповідність до конвенційних гарантій (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Демебуков проти Болгарії» від 28.02.2008, «Ейнгорн проти Франції» від 16.10.2001, «Колоцца проти Італії» від 12.02.1985, «Кромбах проти Франції» від 13.02.2001, «Лала проти Нідерландів» від 22.09.1994, «Меденіца проти Швейцарії»                                від 14.04.2001, «Санадер проти Хорватії» від 12.02.2015, «Сейдович проти Італії»               від 01.03.2006, «Стоічков проти Болгарії» від 24.03.2005, «Шкалла проти Албанії»  від 10.05.2011, «Шомоді проти Італії» від 18.05.2004 та ін.).
Однією з таких гарантій є право на перегляд вироку, ухваленого за процедурою in absentia.
За змістом ч. 3 ст. 400 КПК, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим,                        щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст. 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених статтею 399 цього Кодексу.
Отже, засуджений навіть після закінчення строків на апеляційне оскарження                   не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження судового рішення, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними, під час якого ОСОБА_4 також не буде позбавлений можливості ставити питання про усунення порушень, які, на його думку, були допущені під час спеціального досудового розслідування та судового розгляду.
З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги захисника в зазначеній вище частині є безпідставними.
Стосовно твердження захисника, що на ОСОБА_6 не поширюється дія КК, оскільки її підзахисний володіє імунітетом (ratione materiae)
Функціональний імунітет (ratione materiae) не застосовується до посадових осіб іноземної держави у разі притягнення кримінальної відповідальності у третій державі у випадках вчинення міжнародних злочинів. Тобто депутати Державної думи РФ не мають функціонального імунітету ratione materiae від кримінальної юрисдикції України у випадках вчинення міжнародних злочинів, зокрема злочину агресії, воєнних злочинів, геноциду, а також злочинів, що порушують суверенітет та територіальну цілісність України та пов`язані з порушенням норм міжнародного права.
Такий підхід узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду  Верховного Суду, зокрема з позицією в ухвалах від 26 травня 2025 року справа                № 686/22462/22, від 29 травня 2025 року справа № 686/22916/22, від 28 липня 2025 року справа № 607/6056/23, від 22 вересня 2025 року справа № 686/20908/22.
Стосовно доводів про відсутність безпосереднього причинного зв`язку між діяннями засудженого та наслідками, які інкриміновані
Так, законопроєкт № 75578-8 «Про ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво і взаємну допомогу між Російською федерацією і Донецькою народною республікою» та законопроєкт № 75577-8 «Про ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво і взаємну допомогу між Російською Федерацією і Луганською народною республікою», за які проголосував ОСОБА_4 у статусі депутата - представника органу державної влади, були частиною спланованих і скоординованих дій, спрямованих на посягання на територіальну цілісність та недоторканність України, що прямо суперечить положенням Конституції України.
Зміст цих законопроєктів, як зазначив місцевий суд, свідчить про надання з боку Російської Федерації військової допомоги для «усунення загрози», тобто вказує про початок військових дій з метою начебто захисту.
Внаслідок ратифікації 22 лютого 2022 року договорів про дружбу, співпрацю                    і взаємну допомогу Російська Федерація під приводом допомоги так званим «Донецькій народній республіці» і «Луганській народній республіці» здійснила                 24 лютого 2022 року повномасштабне військове вторгнення на територію України, розпочала бойові дії на території України з метою зміни меж території                                та державного кордону України, що мало наслідком загибель значної кількості людей та інших тяжких наслідків. 
Як обґрунтовано зазначив місцевий суд, наслідками посягання на територіальну цілісність і недоторканість України, з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, вчиненого ОСОБА_4 за попередньою змовою з іншими депутатами Державної Думи Федеральних Зборів Російської Федерації та з представниками влади і збройними силами Російської Федерації стали: загибель та поранення великої кількості людей в Україні, окупації частини території України, знищення та пошкодження належного державі Україна, фізичним та юридичним особам майна, житлових будинків, виробничих приміщень, адміністративних будівель та споруд, в тому числі об`єктів медичної, енергетичної, транспортної інфраструктури, знищення та захоплення живої сили та військової техніки Збройних Сил України, забруднення ґрунтів та навколишнього середовища. 
Ураховуючи викладене, безпідставними є твердження захисника щодо неможливості застосування приписів ч. 1 ст. 8 КК стосовно її підзахисного, оскільки встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, переконливо свідчать, що ОСОБА_4 вчинив особливо тяжкий злочин проти інтересів України та громадян України.
Отже, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних рішеннях судів, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів                         доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності                 та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду                        на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги  захисника.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє                                   у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 29 липня 2025 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                    ОСОБА_3