ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/15275/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючий), Власова Ю. Л., Колос І. Б., 

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О., 
представників учасників справи:
позивача - Сергеєв Д. С. (адвокат),
відповідача - Данилов К. О. (самопредставництво),
третьої особи - Санін А. О. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Компанії "Smart Holding (Cyprus) Ltd"    (Смарт Холдинг (Сайпрус) Лтд
на рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2025
за позовомHolding (Cyprus) Ltd (Смарт Холдинг (Сайпрус) Лтд
до Антимонопольного комітету України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Акціонерне товариство Харківобленерго
про визнання недійсним рішення від 22.07.2021 №436-р.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.          Короткий зміст позовних вимог

1.1.             Компанія Компанії "Smart Holding (Cyprus) Ltd"  (Смарт Холдинг (Сайпрус) Лтд (далі - Компанія, позивач, скаржник) звернулася до суду з позовом до Антимонопольного комітету України (далі - АМКУ, Комітет, відповідач) про визнання недійсним рішення від 22.07.2021 №       436-р "Про перегляд рішення Комітету від 28 січня 2021 року № 51-р" (далі - Рішення №       436-р, Рішення АМК).

1.2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Комітет: неправильно застосував приписи статті 58 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон №       2210), оскільки переглянув та скасував власне рішення за відсутності передбачених цією нормою підстав. Зокрема: не з`ясував, чи була достовірною інформація про Акціонерне товариство "Харківобленерго" (далі -АТ "Харківобленерго", Товариство, третя особа), що подавалася позивачем до Комітету та на підставі якої прийнято рішення про концентрацію; не застосував пункту 5 розділу XIV Положення про концентрацію, яке затверджене розпорядженням Антимонопольного комітету України від       19.02.2002 №       33-р (далі - Положення про концентрацію), що у свою чергу призвело до порушення порядку перегляду та скасування рішення про надання дозволу на концентрацію. Наведене, на думку позивача, свідчить про недотримання відповідачем принципу "належного урядування". Комітет у прийнятті оскаржуваного Рішення АМК,  за відсутності відповідних правових підстав, лише намагався виправити власну помилку.

2.          Короткий зміст судових рішень

2.1.          Справа розглядалася судами неодноразово.

2.2.          За результатом нового розгляду справи № 910/15275/21 рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 (суддя Марченко О. В.) у задоволенні позову відмовлено.

2.3.          Судове рішення мотивоване тим, що Комітет встановивши обставини щодо невідповідності наданих Компанією документів до заяви на концентрацію, що фактично перешкоджало її розгляду АМКУ, як державному органу зі спеціальним статусом, мав би прийняти рішення про залишення такої заяви без розгляду. За висновком суду, у спірному випадку АМКУ скасовуючи рішення №51-р та не приймаючи при цьому нове рішення, фактично повернув суб`єкта (позивача) в попередній стан (на момент подання заяви), що є порушенням приписів статті 58 Закону № 2210. Тобто, АМКУ при здійсненні своїх дискреційних повноважень при здійсненні державного контролю за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції та реалізації вимог Закону № 2210 неправильно застосовані його норми, що є підставою для визнання недійсним прийнятого ним Рішення №436-р.

2.4.          Однак, під час розгляду цього спору АМКУ прийняв рішення від 28.10.2021 №594-р "Про надання дозволу на концентрацію", яким надав дозвіл Компанії на придбання акцій Товариства, що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління товариства.

2.5.          За висновком суду, на час звернення Компанії до суду з позовом, обраний позивачем спосіб захист був ефективним, оскільки забезпечував позивачу відновлення його порушених прав та інтересів, шляхом повернення позивача у попередній стан, за якого йому відповідачем надано дозвіл на придбання акцій Товариства. Проте на час ухвалення рішення у цій справі Компанія вже має аналогічний дозвіл на придбання акцій Товариства. Тобто задоволення позовних вимог Компанії не призведе до змін в обсязі прав позивача, а матиме наслідком лише одночасне існування двох ідентичних рішень про надання дозволу на концентрацію. Наведене, у свою чергу, свідчить, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

2.6.          Північний апеляційний господарський суд постановою від 05.06.2025 (колегія суддів: Ткаченко Б. О., Гаврилюк О. М., Сулім В. В.) змінив рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2025, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

2.7.          Зокрема, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав та інтересів, станом на час вирішення спору є неефективним та таким, що не призведе до усунення порушень заявленого ним права та інтересу, оскільки на цей час вже існує рішення АМКУ від 28.10.2021 №594-р Про надання дозволу на концентрацію, яким відповідач надав дозвіл Компанії на придбання акцій Товариства, що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління товариства.

2.8.          Водночас, за висновком суду апеляційної інстанції, обрання Компанією неефективного способу захисту своїх прав та інтересів виключає необхідність надання судом оцінки будь-яким іншим доводам учасників судового процесу. У спірному випадку тим доводам, які стосуються законності чи незаконності дій Комітету при прийнятті оскаржуваного Рішення №436-р. З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом виключення означених висновків.

3.          Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1.          У касаційній скарзі Компанія не погоджується з ухваленими у справі судовими рішеннями та просить Суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2025 у справі № 910/15275/21, а справу передати на новий розгляд до суду першої інтанції.

4.          АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4.1.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1.1.          Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 цього Кодексу).

4.1.2.           На обґрунтування підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник посилається на неправильне застосування судами частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 5 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 22.10.2024 у цій справі та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (в частині висновків щодо ефективності обраного позивачем способу захисту).

4.1.3.          За доводами скаржника, поза увагою судів залишилися певний зміст та обсяг відносин, з приводу яких заявлений позов у справі, що розглядається. У цьому аспекті скаржник вказує на те, що суди у вирішенні цього спору не виконали вказівки Верховного Суду, які викладені у постанові від 22.10.2024 у цій справі та залишили поза увагою, що суд касаційної інстанції наголосив на необхідності встановлення судами дійсної правової мети, якої прагне досягти позивач, заявляючи позов на захист порушеного права та інтересу.

4.1.4.          На обґрунтування підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України Компанія з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України, зазначає про ненадання судами належної оцінки означеним у позові обставинам, що і призвело до необґрунтованих висновків про неефективність обраного позивачем способу захисту.

4.2.          Доводи інших учасників справи

4.2.1.          Від АМКУ надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

5.          СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

5.1.          Суди попередніх інстанцій встановили, що до АМКУ надійшла заява уповноваженого представника Компанії "Lovitia Investments Ltd" (в подальшому змінено назву на "Smart holding (Cyprus) LTD") від 13.08.2020 № 2020-Aug-13-AMC-KOE про надання дозволу Компанії на придбання акцій Товариства, що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління товариства.

5.2.          Розпорядженням державного уповноваженого АМКУ від 30.09.2020 №       02/275-р розпочато справу №       128-25/16-20-ЕК про концентрацію у вигляді придбання Компанією    акцій АТ "Харківобленерго", що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління товариства.
5.3.          Комітет 28.01.2021 ухвалив рішення №       51-р, яким надав дозвіл Компанії на придбання акцій Товариства, що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління товариства.

5.4.          До АМКУ 17.05.2021 надійшов адвокатський запит адвоката Товариства від 13.05.2021 б/н про надання інформації та копій документів щодо прийнятого АМКУ рішення від 28.01.2021 №       51-р, з якого (запиту)       відповідачу стало відомо, що АТ "Харківобленерго" не подавало до Комітету разом із Компанією заяви на здійснення зазначеної вище концентрації.

5.5.          Враховуючи посилання адвоката Товариства на те, що це третя особа у справі не подавала до АМКУ заяви про надання дозволу на концентрацію, органи АМКУ повторно проаналізували матеріали справи №       128-25/16-20-ЕК на предмет відповідності поданих документів Положенню про концентрацію.

5.6.          Комітет 22.07.2021 ухвалив Рішення №       436-р, яким скасував своє рішення від 28.01.2021 №   51-р.

5.7.          У Рішенні №       436-р про перегляд встановлено таке:
- заяву Компанії та додані до неї документи підписав уповноважений представник Компанії "Lovitia Investments Ltd" Шевченко Юрій Анатолійович, серед яких: Схема відносин контролю AT "Харківобленерго", «Фактичні види діяльності AT "Харківобленерго", Перелік основних постачальників та споживачів AT «Харківобленерго», Інформація щодо обсягів наданих AT "Харківобленерго" послуг, яка визначена заявником як конфіденційна інформація", Інформація про технічний стан активів AT "Харківобленерго», Інформація про перелік акціонерів товариства та його бенефіціарних власників», Інформація про сукупну вартість активів та обсяги реалізації товарів (робіт, послуг) AT "Харківобленерго", копія Статуту AT "Харківобленерго";
- у матеріалах справи №       128-25/16-20-ЕК та заяві відсутні письмові документи, що підтверджують призначення та уповноваження громадянина України Шевченка Юрія Анатолійовича на представництво інтересів AT "Харківобленерго".                   

5.8.          Оспорюване позивачем   Рішення №436-р мотивоване тим, що інформація відносно АТ "Харківобленерго" не може вважатися достовірною, оскільки заява не підписана Товариством, документи ним не готувалися; необґрунтованість наданого дозволу на концентрацію полягає в тому, що дозвіл може бути надано виключно за спільною заявою учасників концентрації, яка в цьому випадку не відповідала вимогам законодавства, а тому така заява не могла бути розглянута.       

5.9.          У ході розгляду справи АМКУ на лист державного уповноваженого АМКУ з попередніми висновками за результатами провадження з перегляду рішення від 28.01.2021 №       51-р AT "Харківобленерго" повідомило Комітет, що згодне з поданням та не заперечує щодо скасування цього рішення.

5.10.          У відповідь на лист державного уповноваженого АМКУ (аналогічний за змістом попереднього листа), уповноважений представник Компанії надав свої зауваження і зазначив: що ані в поданні, ані в матеріалах провадження з перегляду рішення АМКУ не зазначено, яка саме інформація щодо Товариства, заявників, представників учасників концентрації є недостовірною та як саме вона призвела до прийняття незаконного або необґрунтованого рішення щодо надання Компанії дозволу на концентрацію; представник Компанії подавав інформацію до АМКУ (у тому числі інформацію із офіційних джерел щодо AT "Харківобленерго") в межах повноважень, наданих йому відповідними довіреностями від цієї Компанії як на етапі подання відповідної заяви, її прийняття та розгляду АМКУ, так і згодом на етапі та в межах поглибленого дослідження щодо впливу концентрації на конкуренцію в Україні, а саме, в межах справи про концентрацію №   128-25/16-20-ЕК.

5.11.          Комітет у Рішенні №   436-р встановив, що у заяві та доданих до неї документах відсутня інформація про звернення представника Компанії до AT   "Харківобленерго" за отриманням інформації, зокрема, щодо: фактичних видів діяльності Товариства, переліку основних постачальників та споживачів, обсягів наданих AT "Харківобленерго" послуг, технічного стану активів Товариства, переліку акціонерів товариства та його бенефіціарних власників, сукупної вартості активів та обсяги реалізації товарів (робіт, послуг) AT "Харківобленерго", на яке він не отримав відповіді, або отримав негативну відповідь, за наявності якої АМКУ міг прийняти заяву, оскільки є свідченням того, що відповідна концентрація є "недружнім" поглинанням відповідно до абзацу 2 частини другої статті 26 Закону №   2210 та підпункту 1 пункту 4 розділу XII Положення про концентрацію.

5.12.          АТ "Харківобленерго" звернулося до АМКУ із заявою від 02.12.2022 № б/н (зареєстрована в Комітеті 06.12.2022 за № 8-01/16-пр) про перегляд та скасування Дозволу 2 на підставі абзацу 2 частини першої статті 58 Закону № 2210, оскільки істотні обставини не були і не могли бути відомі органам Комітету, що призвело до прийняття незаконного або необґрунтованого рішення.

5.13.          Суд апеляційної інстанції також встановив, що рішенням АМКУ від 14.12.2023 № 352-р "Про перегляд рішення Комітету від 28.10.2021 № 594-р" залишено без змін рішення Комітету від 28.10.2021 № 594-р.

5.14.          Не погодившись із рішенням Комітету від 14.12.2023 № 352-р АТ "Харківобленерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з проханням визнати рішення Комітету від 14.12.2023 № 352-р недійсним.

5.15.          Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.03.2025 по справі № 910/2201/24 визнано недійсним рішення АМКУ від 14.12.2023 № 352-р "Про перегляд рішення Комітету від 28.10.2021 № 594-р", яким залишено без змін рішення АМКУ від 28.10.2021 № 594-р та зобов`язано Комітет розглянути заяву уповноваженого представника АТ "Харківобленерго" від 02.12.2022 № б/н (зареєстрована в Комітеті 06.12.2022 за № 8-01/16-пр) про перегляд та скасування рішення АМКУ від 28.10.2021 № 594-р про надання дозволу Компанії на придбання акцій АТ "Харківобленерго", що забезпечує перевищення 25% голосів у вищому органі управління названого товариства на підставі абзацу другого частини першої статті 58 Закону № 2210.

6.          Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2.          Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.3.          У зв`язку з відпусткою судді Малашенкової Т. М., склад судової колегії касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2025, який наявний в матеріалах справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7.          Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1.          Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним Рішення № 436-р, яким скасовано рішення АМКУ від 28.01.2021 № 51-р.

7.2.          Предметом касаційного перегляду є висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог Компанії у зв`язку з обранням неефективного способу захисту.

7.3.          Суд зауважує, що зі змісту оскаржуваної позивачем постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що суд апеляційної інстанції хоча і погодився з висновками місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову, однак, фактично змінив мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, шляхом виключення висновків щодо які стосуються невідповідності дій відповідача вимогам Закону № 2210 при прийнятті оскаржуваного Рішення № 436-р.

7.4.          У вирішенні доводів скаржника, які викладені у пунктах 4.1.2. - 4.1.3 цієї постанови, з посиланням на підставу касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України Суд зазначає таке.

7.5.          За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

7.6.          Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

7.7.          Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

7.8.          Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 ГПК України).

7.9.          Відповідно до частин першої та другої статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

7.10.          Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

7.11.          Способи захисту цивільних прав і законних інтересів осіб, прав та законних інтересів суб`єктів господарювання визначені у статті 16 ЦК України.

7.12.          Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

7.13.          Визначений у статті 16 ЦК України перелік способів захисту порушених прав та інтересів не є вичерпними.

7.14.          Верховний Суд неодноразово наголошував, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначена як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

7.15.          Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

7.16.          Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

7.17.          Зазначені правові позиції є сталими і послідовними та неодноразово висловлювалися Верховним Судом, та, зокрема викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, тощо.

7.18.          Суд також враховує, що, як вже зазначено вище, справа розглядалася судами неодноразово.

7.19.          Верховний Суд у постанові від 22.10.2024 у цій справі, скасовуючи ухвалені судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції вказав, зокрема, таке:
"..4.49                              За змістом частин 1, 2 статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
4.50                              Позивач як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який він просить суд визначити у рішенні.
4.51                              Натомість суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №       910/3907/18, від 19.05.2020 у справі №       922/4206/19, від 22.06.2021 у справі №       334/3161/17).
4.52      Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі №       750/3192/14, від 22.09.2022 у справі №       462/5368/16-ц, від 04.07.2023 у справі №       233/4365/18).
4.53   Безпосередню мету, якої прагне досягнути позивач, звертаючись з позовом до суду, втілює спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу.
4.54   Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
4.55 Отже, під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
4.56 Так, у цій справі, як зазначалося, Компанія заявила вимогу про визнання недійсним рішення, яким Комітет скасував власне рішення про надання дозволу на концентрацію у вигляді придбання Компанією    акцій АТ "Харківобленерго".
4.57 Тобто у контексті спірних правовідносин така вимога фактично є вимогою про повернення позивача у попередній стан, за якого йому надано дозвіл на придбання акцій АТ "Харківобленерго", що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління товариства".
4.60      Водночас як суд першої інстанції, так і апеляційний господарський суд, зазначивши у мотивувальних частинах оскаржуваних рішень про те, що Комітет у подальшому надав дозвіл Компанії на концентрацію щодо придбання того самого пакету акцій, не звернули увагу за таких обставин на правову мету, якої прагне досягти позивач, у площині критеріїв ефективності способів захисту та передбачених статтею 13 ЦК України обмежень щодо недопущення зловживання свободою у здійсненні цивільних прав будь -якою особою; чи призведе вирішення цього спору до змін в обсязі прав позивача".

7.20.          Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що на виконання вказівок Верховного Суду, наведених у постанові від 22.10.2024, суди попередніх інстанцій у новому розгляді справи № 910/15275/21 встановили, зокрема що:
-          у цій справі, Компанія заявила вимогу про визнання недійсним рішення №436-р, яким АМК скасував власне рішення №51-р про надання дозволу на концентрацію у вигляді придбання Компанією акцій Товариства;
-          тобто у контексті спірних правовідносин така вимога фактично є вимогою про повернення позивача у попередній стан, за якого йому надано дозвіл на придбання акцій Товариства, що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління товариства на підставі певного пакету документів, поданих до АМКУ;
-          під час первісного розгляду судом даного спору АМКУ прийняв рішення від 28.10.2021 № 594-р Про надання дозволу на концентрацію, яким надав дозвіл Компанії на придбання акцій Товариства, що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління товариства на підставі заяви від 30.07.2021 та доданого до неї пакету документів.

7.21.          Встановивши означені вище обставини суди і дійшли висновку, що станом на час вирішення цього спору вже існує рішення АМКУ від 28.10.2021 №594-р Про надання дозволу на концентрацію, яким надано дозвіл Компанії на придбання акцій Товариства, що забезпечує перевищення 25 відсотків голосів у вищому органі управління товариства, а отже задоволення вимог заявлених Компанією у цьому спорі не призведе до змін в обсязі прав позивача. Натомість матиме наслідком одночасне існування двох ідентичних рішень про надання дозволу на концентрацію, але виходячи із встановлених судами обставин, наданих з різних  підстав.

7.22.          Наведене свідчить про відсутність підстав вважати, що судами попередніх інстанцій у новому розгляді справи не враховані висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22.10.2024 у справі, якою судові рішення попередніх інстанцій скасовані, а справу № 910/15275/21 було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, щодо необхідності встановлення правової мети, якої прагне досягти позивач, у площині критеріїв ефективності способів захисту та передбачених статтею 13 ЦК України обмежень щодо недопущення зловживання свободою у здійсненні цивільних прав будь-якою особою та обставин чи призведе вирішення цього спору до змін в обсязі прав позивача.

7.23.           Із матеріалів справи та змісту судових рішень вбачається, що судом апеляційної інстанції у розгляді справи у повній мірі надавалася оцінка аргументам позивача стосовно означених ним у позові обставинам та встановлено у повній мірі дійсну правову мету, якої прагне досягти позивач, заявляючи цей позов на захист своїх порушених прав та інтересу.

7.24.          Водночас скаржник у своїх доводах наведених висновків судів попередніх інстанцій не спростував, натомість доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з повнотою наданої судами оцінки таким доводам позивача та, відповідно, до незгоди із висновками стосовно неефективності способу захисту і до необхідності їх переоцінки, що в силу приписів статті 300 ГПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

7.25.          Колегія суддів акцентує, що Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

7.26.          Підсумовуючи наведене вище, з урахуванням сформованого підходу про те, що обрання позивачем неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові, колегія суддів констатує, що суди попередніх інстанцій на виконання вказівок Верховного Суду у постанові від 22.10.2024 у цій справі, з урахуванням положень процесуального закону щодо стандартів доказування, надали належну правову оцінку доводам сторін і поданим на їх підтвердження доказам, та зробили заснований на вимогах закону висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

7.27.          Звідси колегія суддів вважає, що судами повністю виконано вказівки Верховного Суду при новому розгляді справи. Висновки судів щодо встановлених обставин є вичерпними та обґрунтованими. Неправильного застосування чи порушення правових норм суд касаційної інстанції не знайшов.

7.28.          Суд також враховує, що у справі № 143/591/20, на яку посилається скаржник, на відміну від цієї справи, Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання ефективності способу захисту при вирішенні правовідносин щодо поновлення договору оренди землі. Надаючи оцінку висновкам судів першої та апеляційної інстанції зробленим за результатом вирішення цього спору, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.01.2022  виснувала, зокрема, що визнання недійсним договору оренди, який порушує переважне право, не є ефективним способом захисту, адже задоволення цієї позовної вимоги не здатне поновити майнову сферу позивача, а тому вимога не відповідає ефективному способу захисту. Сам по собі факт визнання недійсним договору оренди, укладеного з новим орендарем, не зумовлює автоматичного поновлення переважного права попереднього орендаря, яке підлягає захисту у спосіб, установлений законом, а саме шляхом визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди.

7.29.          При цьому Суд зауважує, що у наведеній вище постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові та погодилася із висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про переведення прав та обов`язків за спірним договором оренди на позивача, з огляду на неналежність обраного позивачем способу захисту відповідного переважного права.

7.30.          У вирішенні означених скаржником доводів Верховний Суд акцентує, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

7.31.          Проаналізувавши висновки, які викладені у наведеній скаржником постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 в частині наявності підстав для скасування оскаржуваної постанови, які, за твердженням скаржника не були враховані судом апеляційної інстанції, Верховний Суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки зміст оскаржуваних судових рішень (в частині застосування положень статті 16 ЦК України) жодним чином не суперечить висновкам, які наведені у пунктах 8.1. - 8.5. означеної скаржником постанови Великої Палати Верховного Суду. Водночас оскаржувані судові рішення у справі, що розглядається не містять висновків про обрання Компанією неналежного способу захисту. Наведене свідчить про нерелевантність висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 143/591/20 до обставин цієї справи.

7.32.          Отже, аргументи скаржника про незастосування висновків, викладених у постанові від 22.10.2024 у цій справі (№ 910/15275/21) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, а також доводи про ненадання належної оцінки доводам Компанії, не відповідають змісту оскаржуваних судових рішень, а по суті зводяться до незгоди з висновками господарських судів і спрямовані на доведення необхідності переоцінки відповідних доводів чи встановлення інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для задоволення його вимог.

7.33.          Наведене свідчить про непідтвердження позивачем підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, та, як наслідок, виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови з цієї підстави.

7.34.          Розглянувши доводи касаційної скарги позивача щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини другої статті ГПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази) Верховний Суд звертає увагу на таке.

7.35.          Згідно із пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

7.36.          Відповідно до частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

7.37.          Колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "суду факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

7.38.          За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

7.39.          Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21, від 27.08.2025 у справі № 920/1114/24.

7.40.          Проте, як уже зазначалося, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті  1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість зазначених підстав касаційного оскарження. За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про наявність підстав для скасування судових рішень на підставі пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

7.41.          З огляду на викладене у розділі 7 цієї постанови доводи касаційної скарги позивача не знайшли своє підтвердження.

7.42.          Доводи АМКУ, викладені у відзиві, беруться до уваги Верховним Судом у тій частині, яка узгоджується з викладеними у цій постанові міркуваннями.

7.43.          Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicatа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

7.44.          Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

8.          Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1.          Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 7 цієї постанови.

8.2.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.3.          За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

8.4.          З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційну скаргу позивача слід залишити без задоволення.

9.          Судові витрати

9.1.          Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Компанії "Smart Holding (Cyprus) Ltd"  (Смарт Холдинг (Сайпрус) Лтд залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2025, якою змінено мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 у справі          № 910/15275/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                             І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                        Ю. Власов

Суддя                                                                                                         І. Колос