КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
Апеляційне провадження                                            
№22-ц/824/13646/2025                                                                                          
             
                                                      П О С Т А Н О В А
 
                                             І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
02 жовтня 2025року                                                                      місто Київ
                                                                                                справа №369/7263/25
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.
                  суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.
                  за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толока» на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2025 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Скрипник О.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толока», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Капітал-Інвест», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання довірителем, яка повністю виконала свої зобов`язання за договором та зобов`язання вчинити певні дії,-
 
  В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просила:
визнати її довірителем, яка повністю виконала свої зобов`язання за договором №183/1-В2 про участь у фонді фінансування будівництва і право отримати у власність закріпленого за нею об`єкта інвестування - квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
зобов`язати ТОВ «Фінансова компанія «Толока» передати їй у власність об`єкт інвестування - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Одночасно з  подачею позовної заяви, представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 було подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою:   АДРЕСА_1 та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.
Обгрунтовуючи вказану заяву посилалася на те, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, об`єкт інвестування (спірну квартиру) позивачу не передав.
Вказувала, що позивачу стало відомо, що спірний об`єкт інвестування, який мав би бути зареєстрований за ОСОБА_1 зареєстровано за відповідачем та перебуває під арештом.
Вказувала, що відповідач виставив спірну квартиру на продаж на онлайн-аукціон.
Зазначала, що в разі не вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру, вона може бути реалізована, що утруднить чи унеможливить виконання рішення суду.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Толока» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що позивач не навів переконливих доводів та не надав будь-яких доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Вказував, що обраний вид забезпечення позову виходить за межі предмета спору та призводить до невиправданого обмеження майнових прав ТОВ «Фінансова компанія «Толока».
Зазначав, що судом не встановлено, що ОСОБА_1 є власником забезпеченого майна та не враховано, що ОСОБА_1 не набула права на вказане майно за договором про участь у фонді фінансування будівництва.
Посилався на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення нею коштів за об`єкт інвестування згідно умов договору про участь у фонді фінансування будівництва 183/1-В2 від 08 листопада 2016 року.
17 вересня 2025 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Треті особи: ТОВ «Альфа-Капітал-Інвест», ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи булиповідомлені належним чином.
Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність третіх осіб на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з  наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При цьому при вирішенні питання про забезпечення  позову суд  має здійснити оцінку  обґрунтованості доводів  заявника  щодо необхідності  вжиття  відповідних  заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності  доводів заявника  щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним  заходом забезпечення позову  і предметом  позовної вимогти, зокрема, чи спроможний  такий захід  забезпечити  фактичне виконання  судового рішення в разі задоволення  позову; ймовірність  утруднення  виконання  або невиконання  рішення  в разі невжиття  таких заходів.  
Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити  порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,  в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання  чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
У справі  №910/8298/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Толока» про визнання її довірителем, яка повністю виконала свої зобов`язання за договором та зобов`язання вчинити дії.
Позовну заяву обґрунтовувала тим, що 08 листопада 2016 року між  ТОВ «Фінансова компанія «Толока»та ОСОБА_2 укладено договору про участь у фонді фінансування будівництва №183/1-В2, відповідно до п.6 якого визначено, що за довірителем закріплюється об`єкт інвестування з характеристиками: квартира, ІVчерга будівництва в житловому комплексі за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказувала, що 20 грудня 2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Толока» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду №1 до договору про участь у фонді фінансування будівництва №183/1-В2, відповідно до якої оформлено уступку прав довірителя на користь ОСОБА_3 . Всі кошти сплачені ОСОБА_2 у сумі 683700 грн. вважаються закріпленими за правонаступником ОСОБА_3 .
Зазначала, що 29 січня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Толока» та нею укладено додаткову угоду №2 до договору про участь у фонді фінансування будівництва №183/1-В2, відповідно до якої оформлено уступку прав довірителя на користь ОСОБА_1 . Всі кошти сплачені ОСОБА_2 у сумі 683700 грн. вважаються закріпленими за правонаступником ОСОБА_1 .
Посилалася на те, що 18 листопада 2020 року між ТОВ«Фінансова компанія «Толока» та ТОВ «ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ «ПРАВО ТА ГРОШІ» укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва серія та номер 183/1-В2 та акт приймання-передачі нерухомого майна серії номер 183/1-В2 від 04 грудня 2020 року. Предметом даного договору є об`єкт інвестування - квартира      АДРЕСА_1 , такий самий як і по договору про участь у фонді фінансування будівництва №183/1-В2 з позивачем 
Вказувала, що на підставі вищевказаних документів, 11 серпня 2021 року здійснено державну реєстрацію прав індексний номер: 59775484 приватним нотаріусом Дорменюк С.М. на спірну квартиру за ТОВ «ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ «ПРАВО ТА ГРОШІ».
Зазначала, що договір про участь у фонді фінансування будівництва №183/1-В2, який укладений з нею є чинний та не розірваний. 
Посилалася на те, що відповідач здійснив перепродаж одного і того самого об`єкт інвестування декілька разів. 
Тобто у даній справі виник спір щодо об`єкта інвестування - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Порушуючи питання про забезпечення позову, позивач посилалася на те, що в разі не вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру, вона може бути реалізована, що утруднить чи унеможливить виконання рішення суду.
Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
З огляду на предмет та підстави позову ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з наведених у заяві про вжиття заходів забезпечення позову фактів та обґрунтувань вбачається, що заявлений позивачем захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру є співмірними із заявленими позивачем позовними вимогами, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача за захистом яких вона звернулася до суду.
А відтак, посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не навів переконливих доводів та не надав будь-яких доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що обраний вид забезпечення позову виходить за межі предмета спору та призводить до невиправданого обмеження майнових прав ТОВ «Фінансова компанія «Толока» колегія суддів відхиляє, оскільки в даному випадку втручання у право власності у вигляді арешту на нерухоме майно здійснене згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб, зокрема позивача. При цьому, власник спірного майна не позбавляється права володіння та користування вказаним майном.
Посилання  в апеляційній скарзі на те, що: судом не встановлено, що ОСОБА_1 є власником забезпеченого майна та не враховано, що ОСОБА_1 не набула права на вказане майно за договором про участь у фонді фінансування будівництва; позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення нею коштів за об`єкт інвестування згідно умов договору про участь у фонді фінансування будівництва 183/1-В2 від 08 листопада 2016 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору.
Стосовно вимог заяви позивача про забезпечення позову  шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 ,  колегія суддів зазначає, що в даному випадку такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на вказану квартиру є достатнім для забезпечення виконання  можливого рішення суду у даній справі, а тому підстав для застосування  інших вказаних у заяві засобів забезпечення позову не вбачає.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про забезпечення позову у даній справі шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2025 року в частині задоволення заяви представника позивача про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 слід скасувати та постановити в цій частині нову про відмову у задоволенні вказаних вимог.
В решті ухвалу залишити без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толока» - задовольнити частково.
 
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2025 року в частині задоволення заяви представника позивача  ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 скасувати та постановити в цій частині нову про відмову у задоволенні вказаних вимог.
 
В решті ухвалу залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 07 жовтня 2025 року.
 
Головуючий:
 
Судді: