КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 367/7466/24
провадження № 22-ц/824/11275/2025
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
09 вересня 2025 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Черняк Д. Ю. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Щербини Лілії Анатоліївни на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2025 року в складі судді Шестопалової Я. В.,
 
встановив:
 
20.07.2024 ОСОБА_1 в особі  представника - адвоката Кругленко  М. С. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 грудня 2020 року між ОСОБА_2 в особі представника за довіреністю ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено попередній договір, в якому сторони погодили підписати у майбутньому в строк - не пізніше І кварталу 2023 року основний договір купівлі-продажу квартири за будівельним НОМЕР_1, орієнтовною площею 57,8 кв.м., яка розташована на 7-му поверсі багатоповерхового житлового будинку, що будується на земельній ділянці кадастровий номер 3210900000:01:175:0190, за адресою: АДРЕСА_1 .
До підписання зазначеного попереднього договору та на виконання його умов позивачка передала відповідачу кошти в розмірі 281 777 грн. 
04.01.2021 між відповідачем, в особі представника за довіреністю ОСОБА_4 , та позивачкою укладено додаткову угоду №1 до попереднього договору від 21.12.2020, в якій сторони погодили строк та суму внесення позивачкою чергового авансового платежу за попереднім договором від 21.12.2020 - не пізніше 30.03.2021 в розмірі 16 000 грн, які були передані позивачкою відповідачу на момент підписання сторонами даної додаткової угоди. 
Сторонами так і не було укладено основного договору купівлі-продажу квартири. 
Позивачка вважає, що  укладений сторонами  в простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу від 21.12.2020 не відповідає вимогам ч. 1 ст. 635, ст. 657 ЦК України щодо форми попереднього договору. Відповідно, кошти, отримані відповідачем від позивачки на виконання нікчемного правочину, є такими що одержані без достатньої правової підстави і підлягають поверненню в порядку ст. 1212 ЦК України. 
Обставини щодо отримання відповідачем коштів за нікчемним попереднім договором від 21.12.2020 року підтверджуються змістом попереднього договору, в п. 3.1 якого зазначено, що в підтвердження наміру придбання квартири та з метою подальшого оформлення основного договору купівлі-продажу, позивачка до підписання попереднього договору передала відповідачу кошти в розмірі 281 777  грн.
Крім того, згідно п. 3 додаткової угоди №1 до попереднього договору від 21.12.2020, на момент укладення цієї угоди, позивачка передала відповідачу, а відповідач отримав згідно умов попереднього договору черговий авансовий платіж в сумі 16 000 грн. 
Ураховуючи наведене, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь безпідставно отримані кошти в розмірі 297 777 грн. 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в розмірі 297 777 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 977,77 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що попередній договір від 21 грудня 2020 року стосувався купівлі-продажу нерухомого майна, а тому він повинен був бути посвідчений нотаріально. Оскільки попередній договір від 21 грудня 2020 року, укладений між сторонами, не був нотаріально посвідчений, він є нікчемним.
Суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення статей 216, 1212 ЦК України та зазначив, що відповідач повинен повернути позивачці отримані за вказаним нікчемним правочином кошти у сумі 297 777 грн.  
Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача про те, що позовні вимоги заявлено з пропуском строку позовної давності. 
02.05.2025 представник ОСОБА_2 - адвокат Щербина Л. А. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2025 року, у задоволені позовних вимог відмовити. Стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.
Вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування висновків, викладених  в постановах Верховного Суду в аналогічних справах.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 після укладення додаткової угоди №1 до попереднього договору купівлі-продажу квартири припинила виконання умов договору та розуміючи негативні наслідки невиконання своїх зобов`язань, жодного разу не зверталась до відповідача ні усно, а ні письмово з метою врегулювання даної ситуації, розірвання договору тощо. 
Попередній договір є укладеним після досягнення сторонами згоди щодо усіх його істотних умов, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач безпідставно отримав кошти від позивачки. 
Позивачка передавала кошти добровільно, без примусу чи впливу з боку відповідача. 
Вважає, що поведінка позивачки є недобросовісною та суперечливою, оскільки спочатку вона добровільно здійснювала платежі, а тепер змінила свою позицію і стверджує, що відповідач отримав грошові кошти безпідставно.
Щодо позовної давності зазначила, що початок спливу строків позовної давності пов`язано з передачею грошових коштів та укладенням попереднього договору 21.12.2020. Загальний строк позовної давності розпочався 21.12.2020 та сплинув 21.12.2023. Норми ЦК України про зупинення строку позовної давності на період дії воєнного стану набрали чинності з 30.01.2024, після спливу позовної давності по заявленим вимогам. 
26.05.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Кругленко М. С. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Посилається на те, що апеляційна скарга не містить належного обґрунтування щодо наявності у позивачки будь-яких обов`язків за договором, який є нікчемним, в тому числі з приводу звернення позивачки до відповідача з метою врегулювання спору та/або розірвання договору. Крім того, не може бути розірвано договір, який є нікчемним, оскільки він вважається недійсним в силу закону з моменту його укладання.
Попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна вважається укладеним не з моменту досягнення сторонами усіх його істотних умов (як помилково вважає представник відповідача), а з моменту його нотаріального посвідчення. Оскільки укладений між сторонами попередній договір від 21.12.2020 з його додатками та додатковою угодою №1, підлягали обов`язковому нотаріальному посвідченню, однак є нотаріально не посвідченими, то такий договір з усіма додатками та додатковими угодами є нікчемним в силу закону з моменту його вчинення, у зв`язку з чим, він не створює для сторін жодних правових наслідків, а отримані відповідачем на підставі нікчемного договору кошти, є безпідставно набутими та мають бути повернуті позивачці. 
З огляду на викладене, не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що наявність між сторонами договору, який є нікчемним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Наведене суперечить нормам п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, де прямо зазначено, що положення глави ЦК України щодо «набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Доводи апеляційної скарги щодо добровільної передачі коштів позивачкою, без примусу та іншого впливу зі сторони відповідача, не виключає обов`язку останнього, повернути позивачці безпідставно отримані ним кошти, оскільки згідно ч. 2 ст. 1212 ЦК України, положення ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. 
Також, в апеляційній скарзі відповідач посилається на доктрину «заборони суперечливої поведінки», яка на його думку мала місце зі сторони позивачки. Проте, відповідачем не взято до уваги, що зазначена доктрина не може бути застосованою до правовідносин сторін за нікчемним правочином, який є недійсним в силу закону, і не може створювати для сторін жодних правових наслідків з моменту його вчинення. Крім того, відповідачем не доведено, що на момент укладення попереднього договору та/або передачі коштів на виконання його умов, позивачка знала про відсутність у неї обов`язку з передачі коштів відповідачу. При цьому, саме відповідач є більш захищеною стороною у будівельному бізнесі, а не позивачка, яка вкладала гроші у будівництво на підставі нікчемного договору.
До того ж, суперечливою у даному контексті є поведінка відповідача, який через свого представника в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі посилався на правомірне отримання ним коштів від позивачки, і, одночасно з цим, просив суд застосувати строки позовної давності за пред`явленими до нього вимогами.
Вважає наведені висновки відповідача щодо обрахунку строку позовної давності є помилковими, оскільки до набрання чинності нормами ЦК  України щодо зупинення  строків позовної давності (до 30.01.2024) строки позовної давності були продовжені з дня набрання чинності Законом №2120-ІХ (з 17.03.2022 по 29.01.2024), у зв`язку з чим позовна давність  за позовом, поданим 24.07.2024 року, не є  пропущеною.
В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.
08.09.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Кругленко М. С. подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника.
09.09.2025 від представника ОСОБА_2 - адвоката Щербини Л. А. на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з розглядом касаційної скарги у справі №911/362/24 у Касаційному господарському суді, що призначено на 09.09.2025 на 12 год. 45 хв. На підтвердження вказаних обставин долучила роздруківку з сайту «Судова влада».
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
З огляду на викладене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи, а розгляд справи в Касаційному господарському суді призначено на час, який не збігається з розглядом даної апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача, яка виклала свої доводи щодо скасування рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі та надала перевагу розгляду іншої справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 21 грудня 2020 року між ОСОБА_6 (сторона 1), від імені  та в інтересах якого діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М. С. 18 серпня 2016 року за номером №4861, та ОСОБА_1 (сторона 2)  та було підписано попередній договір.
За умовами вказаного договору сторони зобов`язуються  в майбутньому, в строк не пізніше І - кварталу 2023 року, укласти договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири за будівельним  АДРЕСА_2 , що будується на земельній ділянці площею 0,2 га, кадастровий номер 3210900000:01:175:0190 по АДРЕСА_3 (п. 1.1 договору) . 
Об`єкт - квартира за будівельним АДРЕСА_4 та позначена на плані типового поверху, який додається, та є невід`ємною частиною цього договору ( п. 2.1).  
В підтвердження наміру придбати об`єкт та з метою забезпечення оформлення Договору купівлі-продажу (Основного договору), сторона 2 передала, а сторона 1 прийняла до підписання попереднього договору платіж у розмірі 281 777,00 грн (  п.  3.1).
Сторони домовились між собою про те, що подальший розрахунок за об`єкт сторона 2 зобов`язується здійснити на користь сторони 1 в порядку розстрочення платежу наступним чином: 
- 859 773 грн протягом 8 кварталів по 107 471,62 грн,  в строк не пізніше 30 березня, червня, вересня, грудня 2021 року, та 30 березня, червня, вересня, грудня 2022 року (  п. 3.2) .
04 січня 2021 року між ОСОБА_6 , (сторона  1), від  імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_4 на підставі довіреності від 18 серпня 2016 року, та ОСОБА_1 (сторона 2) було підписано додаткову угоду №1 до попереднього договору від 21.12.2020 р., кв. АДРЕСА_2 .
На момент підписання цієї угоди сторона 2 передала, а сторона 1 отримала авансовий  платіж,  зазначений п. 3 попереднього договору від 21.12.2020, а саме :16 000 грн у повному обсязі ( п.  3). 
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частинами першою, другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають із підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів.
Згідно із частиною першою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Положеннями статті 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Встановлено,   що  попередній  договір   від  21 грудня  2020 року  та  додаткова  угода  №1 до  вказаного  попереднього  договору  щодо  купівлі-продажу  квартири  були  укладені  в простій письмовій формі. 
На виконання попереднього договору від 21 грудня 2020 року ОСОБА_1 було передано відповідачу платіж у розмірі 281 777 грн та черговий платіж в сумі 16 000 грн, всього на  загальну суму 297 777 грн.  
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Апеляційний суд  погоджується  з висновками суду  першої інстанції  про  наявність підстав для задоволення позову та вважає, що попередній договір купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2020  року є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення.   
Отже, аналізований у справі договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких  правових наслідків, окрім тих, що  пов`язані з його недійсністю.
Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що  в ньому закріплені. 
Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього  правочину,  а в разі  неможливості такого  повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.  
Якщо у зв`язку із вчиненням  недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди,  вони підлягають  відшкодуванню  винною  стороною.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
З огляду на нікчемність попереднього договору від 21 грудня  2020 року  та додаткової  угоди до цього договору, сплачені ОСОБА_1 ОСОБА_2 кошти у розмірі 297 777  грн підлягають поверненню  позивачці. 
Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки  ОСОБА_2 безпідставно набув майно, а саме грошові кошти у сумі 297 777 грн, належні ОСОБА_1 відтак, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки вказаної суми коштів.
Суд першої інстанції надав правильну оцінку спірним правовідносинам та правильно застосував до них норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги щодо добровільності передачі кошти позивачкою, без примусу та іншого впливу зі сторони відповідача, не виключає обов`язку останнього повернути безпідставно отримані  кошти.
 Внесення позивачкою коштів за попереднім договором з метою отримання у власність нерухомого майна, та вимога про повернення сплачених коштів з огляду на нікчемність підписаного сторонами договору, не може слугувати підставою для висновку про  суперечливість її поведінки та про  її  недобросовісність. 
Посилання в апеляційній скарзі на застосування  судом першої інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц, від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 20.03.2019 у справі №607/5422/16ц, колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначених справах встановлені фактичні обставини,  відмінні  від  справи, що є предметом  апеляційного перегляду.  
Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо пропуску строку позовної давності по заявленим вимогам  є необґрунтованими. 
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19),  позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд з цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Законом України від 14 травня 2025 року №4434-ІХ «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України виключено. 
Цей Закон набрав чинності 04.09.2025 року. 
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і тривав до часу звернення  до  суду з даним позовом. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Таким чином, позовна давність щодо заявлених позовних вимог внаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану (до 29 січня 2024 року) й подальшого (з 30 січня 2024 року) зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану не є пропущеною.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, рішення суду першої інстанції про задоволення позову підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. 353, 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Щербини Лілії Анатоліївни залишити без задоволення. 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач                                                                             Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                               І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. І. Ящук