ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 жовтня 2025 року                                                                      
м. Київ
справа №758/15128/21
провадження № 51-1602км25
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                              ОСОБА_7 , 
розглянув касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 в інтересах засудженого  ОСОБА_7  на вирок ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 березня 2023 року та ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28 січня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021100070001436, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця м. Києва, зареєстрованого в цьому ж місті ( АДРЕСА_1 ), раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком  ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 березня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за частиною першою статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання - з 11 серпня 2021 року. Зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку одному дню ув`язнення відповідає один день позбавлення волі. 
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 3 серпня 2021 року приблизно о 21:55, перебуваючи на паркувальному майданчику для автомобілів на  АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту з  ОСОБА_8 , на ґрунті особистих неприязних відносин завдав йому двох ударів ножем у грудну клітку, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. Ухвалою  ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28 січня 2025 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 - без змін. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_7   судові рішення і закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості й вичерпанням можливості їх отримання.
Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що у справі відсутні належні та допустимі докази винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині. Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , як зауважує захисник, стверджували, що тілесні ушкодження ОСОБА_8 спричинив не ОСОБА_7 , а невідома особа. Крім того, жоден з допитаних у суді свідків не бачив, що саме ОСОБА_7 завдав потерпілому ударів ножем; зібрані у справі письмові докази його вину не підтверджують. 
Посилаючись на правові висновки, наведені в постанові ІНФОРМАЦІЯ_4 від 21 квітня 2021 року (справа № 295/12923/19) захисник указує на те, що обвинувачення ОСОБА_7 висунуто не відповідно до закону, оскільки обставини, зазначені в повідомленні про підозру, істотно відрізняються від викладених в обвинувальному акті. Зокрема, у повідомленні про підозру від 6 серпня 2021 року не наведено переліку ушкоджень, що визначений в обвинувальному акті й підтверджений висновком експерта від 19 жовтня 2021 року № 042-1314-2021.
Також захисник стверджує, що відсутність потерпілого у провадженні за обвинуваченям за статтею 121 КК тягне за собою незаконність такого обвинувачення, тому що відсутній об`єкт злочину - здоров`я потерпілого. 
Наводячи свій аналіз доводів з посиланням на постанову ІНФОРМАЦІЯ_4 від 31 жовтня 2019 року (справа № 721/352/18), зазначає, що ОСОБА_7 обвинувачується в заподіянні ушкоджень свідку, якого не визнано потерпілим, попри те що обов`язковою ознакою заподіяння тілесних ушкоджень є наявність потерпілої особи.
Водночас захисник звертає увагу на те, що суди обґрунтували свої висновки недопустимими доказами, зокрема показаннями учасників кримінального провадження, які не отримано безпосередньо в суді, а є їх поясненнями під час складання процесуальних документів на досудовому слідстві, і показаннями із чужих слів. Такими доказами, на думку сторони захисту, є дані, які містяться у протоколах прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 4 серпня 2021 року від ОСОБА_10 , пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, показання із чужих слів свідка ОСОБА_10 стосовно того, що ОСОБА_9 повідомив їй про заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , оціночні судження у протоколі огляду відеозапису від 1 жовтня 2021 року слідчого ОСОБА_11 , який не входив до групи слідчих та є неуповноваженою особою, про те, що на паркувальному майданчику присутні особи, ззовні схожі на ОСОБА_7 та  ОСОБА_8 , а також  висновок експерта від 19 жовтня 2021 року № 042- 1314- 2021 за результатами експертизи, яку проведено з порушеннями.
Крім того, захисник зауважує, що суд, усупереч правовим позиціям, викладеним у постановах ІНФОРМАЦІЯ_4 від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17), 24 листопада 2020 року (справа № 481/227/18), про можливість суду обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, послався як на доказ винуватості ОСОБА_7 на показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , наведені в протоколахпред`явлення особи для впізнання за фотознімками. Водночас зазначені свідки в судовому засіданні пояснювали, що таку слідчу дію з ними не було проведено. 
Суд апеляційної інстанції не виправив допущених місцевим судом порушень, формально підійшов до розгляду апеляційної скарги, не мотивував свого рішення та не дав відповіді на всі доводи сторони захисту. Вважає ухвалу такою, що не відповідає вимогам статті 419 Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК).  
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 підтримала подану касаційну скаргу та просила її задовольнити. Засуджений ОСОБА_7 підтримав подану стороною захисту касаційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скаргизахисника.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  
Відповідно до частини першої статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, доводи в касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 про необґрунтованість засудження ОСОБА_7 за частиною першою статті 121 КК  були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які вмотивовано визнали ці доводи безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження. Суд погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_8 зроблено з дотриманням статті 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до статті 94 вказаного Кодексу.
Так, судом першої інстанції було враховано, що, в ході судового розгляду ОСОБА_7 винним себе не визнав і повідомив суду, що інкримінованого йому злочину не вчиняв. При цьому пояснив, що в день події між ним та ОСОБА_8 мав місце словесний конфлікт, проте тілесних ушкоджень він не завдавав. 
При ухваленні вироку суд, з`ясувавши позицію ОСОБА_7 , належним чином обґрунтував своє рішення про винуватість засудженого в умисному заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 ,  ОСОБА_14 , даних протоколів прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 4 серпня 2021 року від матері ОСОБА_8 - ОСОБА_10 , огляду місця події від 3 серпня 2021 року, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 6 та 9 серпня 2021 року, інформації, яка розміщена на оптичному диску з відеозаписами спостереження, протоколом огляду відеозапису від 10 жовтня 2021 року, висновку експерта від 19 жовтня 2021 року № 042-1314-2021 та інших доказів, зміст яких докладно відображено у вироку.
При постановленні вироку судом першої інстанції було враховано показання свідків:  ОСОБА_13 , яка пояснювала, що в день події вона разом з іншими особами відпочивали та вживали спиртні напої, ОСОБА_7 стояв поруч. Коли вона з  ОСОБА_15 відійшли поспілкуватися, повз них пробіг ОСОБА_7 , а  ОСОБА_9 в цей момент підбіг до свого брата ОСОБА_8 та почав кричати: «Хто?», на що останній повідомив, що це ОСОБА_7 . Підійшовши, побачили, що  ОСОБА_8 лежить і затискає рану;
ОСОБА_12 про те, що в день події під час конфлікту ОСОБА_8 та  ОСОБА_7 він і  ОСОБА_15 перебували неподалік, проте стояли до них спиною, свідок чув нецензурні висловлювання. Коли повернувся, побачив як  ОСОБА_8 впав, ОСОБА_7 поряд уже не було; хто йому заподіяв тілесні ушкодження, ОСОБА_8 не повідомляв;
ОСОБА_9 , який також підтвердив, що подіям передував конфлікт між  ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .  
Навівши оцінку зазначеним показанням, районний суд дійшов висновку про те, що ці показання свідків узгоджуються з іншими доказами у справі. 
Зокрема, судом  було зазначено, що:
з інформації, розміщеної на оптичному диску з відеозаписами спостереження за адресою: АДРЕСА_2 , убачається, що на парковці перебувало четверо чоловіків, один з них завдав ударів іншому та втік; 
під час перегляду відеозапису в судовому засіданні 9 червня 2022 року ОСОБА_7 підтвердив, що саме він є тією особою, яка заподіяла тілесні ушкодження ОСОБА_8 ;
з даних протоколу огляду відеозапису від 1 жовтня 2021 року, на відеозаписі зображено парковку біля будинку, по периметру якої розташовано 11 автомобілів різних марок, о 21:54:41 у правому дальньому куті парковки з`являються дві особи чоловічої статі, одна з яких в кепці та за зовнішніми ознаками схожа на ОСОБА_7 , слідом за ними на відстані кількох метрів з`являються ще дві особи чоловічої статі. Усі прямують до центру вказаної парковки та починають вести діалог. О 21:55:34 між особами, які за зовнішніми ознаками схожі на  ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , назріває конфлікт, у результаті якого ОСОБА_7 щось починає шукати в кишені шорт, о 21:55:42 дістає та розкладає предмет, схожий на ніж, і, тримаючи його в правій руці, заподіює удар у передню частину тулуба особі, яка за зовнішніми ознаками схожа на ОСОБА_8 . Після цього ОСОБА_7 відходить на декілька кроків, а через кілька секунд підбігає до ОСОБА_8 та, тримаючи предмет, схожий на ніж, завдає йому ще одиного удару в передню частину тулуба, після чого зникає з місця події.
На додаток, суд апеляційної інстанції, дослідивши повторно деякі докази, зокрема вказаний оптичний диск, зазначив в ухвалі, що будь-яка стороння особа, яка пробігала поруч, на відеозаписі відсутня.
Також судом враховано дані, які містяться у висновку експерта № 042- 1314- 2021 про те, що під час звернення за медичною допомогою 3 серпня 2021 року о 22:02 ОСОБА_8 мав такі ушкодження:
колото-різану рану грудної клітки справа в проєкції 2-го ребра по парастернальній лінії розмірами 3x2 см із рановим каналом, що відходить від неї в напрямках зверху вниз, зліва направо і спереду назад, по ходу якого перетинаються підшкірно-жирова клітковина, міжреберні м`язи, пристінкова плевра, крововилив у праву плевральну порожнину (до 50 мл рідкої крові), тобто проникаюче колото-різане поранення грудної клітки справа;
колото-різану рану грудної клітки справа в проєкції 5-го ребра по передньо- аксилярній лінії розмірами 4x2 см з рановим каналом, що відходить від неї в напрямках зверху вниз, зліва направо і спереду назад, по ходу якого перетинаються підшкірно-жирова клітковина, міжреберні м`язи, пристінкова плевра, крововилив у ліву плевральну порожнину (до 100 мл рідкої крові), тобто  проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва.
Локалізація та характер ушкоджень, про які зазначено в медичній документації, з урахуванням обставин справи, у тому числі часових даних, у сукупності дозволяють стверджувати, що ушкодження утворилися в результаті двократної травмуючої дії гострого предмета, що має колючо-ріжучі властивості (до якого належить клинок ножа), могли утворитися в термін, указаний у постанові, тобто  3  серпня 2021 року, не виключено, у спосіб, на який вказував ОСОБА_8 під час допиту 6 серпня 2021 року, що відображено на відеозаписі з камер відеоспостереження, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , від 3 серпня 2021 року. З огляду на встановлене й положення пунктів 1.2, 2.1.2, 2.1.3, 4.6 Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 17 січня 1995 року № 6, погоджених із  ІНФОРМАЦІЯ_6 , Генеральною прокуратурою України, Верховним Судом України, Службою безпеки України (далі - Правила від 17 січня 1995 року № 6), експерт зробив висновок, що за  ступенем тяжкості вказані вище проникаючі колото-різані поранення грудної клітки справа та зліва належать до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя) згідно з пунктом 2.1.3 цих Правил.
Аргументи захисника про недопустимість як доказу висновку експерта № 042- 1314- 2021, оскільки експертизу було проведено на підставі копій медичної документації, без участі ОСОБА_8 , із залученням спеціаліста, якого не попереджено про кримінальну відповідальність, і ОСОБА_7 не ознайомлено з її результатами, є безпідставними з огляду на таке. 
Як видно з дослідженого судами першої та апеляційної інстанцій висновку експерта № 042-1314-2021, він містить відповіді щодо характеру, локалізації, ступеня тяжкості, механізму та часу утворення тілесних ушкоджень у  ОСОБА_8 . 
Зазначену експертизу було проведено на основі даних медичної документації, наданої Комунальним некомерційним підприємством « ІНФОРМАЦІЯ_7 », та інформації Комунального некомерційного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_8 », без обстеження ОСОБА_8 , що не суперечить Правилам від 17 січня 1995 року № 6. 
Суд зауважує, що тимчасовий доступ до медичної документації, яка стосувалася лікування ОСОБА_8 і перебувала в Комунального некомерційного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_7 », булоотримано на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду від 16 серпня 2021 року з подальшою її реалізацією, що зафіксовано у протоколі тимчасового доступу до речей і документів від 17 вересня 2021 року з додатками до нього (т. 1, а. к. п. 177-179, 181-183).
Інформацію Комунального некомерційного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_8 » надано на запит слідчого СВ Подільського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_16 .
При цьому Суд зазначає, що стороні захисту був відомий зміст зазначеного експертного висновку і те, що він складений на підставі медичної документації ОСОБА_8 , дослідженої судом першої інстанції, і вона не була позбавлена права додатково клопотати і перед судом апеляційної інстанції про дослідження такої документації, а також порушувати питання перед судами про допит експерта для роз`яснення певних висновків згідно з вимогами статті 356 КПК.
З огляду на викладене, посилання сторони захисту на неналежне процесуальне оформлення медичної документації, на підставі якої було проведено експертизу, не підтверджені матеріалами провадження, однак навіть за наявності таких фактів це не може свідчити про недостовірність даних, відображених у медичній документації, та не впливає на об`єктивність висновків проведеної експертизи. 
Отже, доводи касаційної скарги про протилежне позбавлені підстав. 
Крім того, твердження сторони захисту про недопустимість цього доказу через те, що до проведення експертизи було залучено спеціаліста, якого не попереджено про кримінальну відповідальність, та ОСОБА_7 не ознайомлено з її результатами, Суд також не бере до уваги, оскільки захисник не наводить обґрунтованих доводів про те, які саме конституційні та конвенційні права обвинуваченого порушено в цьому разі і в чому саме полягали ці порушення, а лише формально посилається на зазначені обставини.
Водночас Суд звертає увагу, що згідно пункту 4.5 Правил від 17 січня 1995 року №  6, в необхідних випадках судово-медичний  експерт  може використовувати відомості досліджень, що проводяться із залученням відповідних спеціалістів, не обстежуючи потерпілого особисто.
У цих випадках у висновках експерта (акті) зазначається: де, коли і ким досліджувався потерпілий, які відомості при цьому встановлені і яких висновків дійшов спеціаліст. Підсумки складаються експертом з урахуванням вказаних результатів, що викладені письмово.
Доводи захисника про суттєві розбіжності між показаннями засудженого і свідків щодо обставин вчинення злочину суди першої та апеляційної інстанцій ретельно перевірили і з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано визнали безпідставними. 
Так, установивши наявність неузгодженостей між показаннями засудженого та свідків, суди дослідили й інші докази, а саме інформацію, розміщену на оптичному диску з відеозаписами спостереження, протокол огляду відеозапису від 1 жовтня 2021 року, на яких безпосередньо зафіксовано подію злочину, для підтвердження обставин вчинення кримінального правопорушення, які повідомили учасники кримінального провадження та які є достовірним джерелом доказів.
Суди аргументовано визнали згадані вище інформацію на оптичному диску та протокол належними й допустимими доказами. 
Також Суд не вважає слушними обґрунтування захисника у скарзі стосовно безпідставного посилання судом у вироку на оціночні судження у протоколі огляду відеозапису від 1 жовтня 2021 року слідчого ОСОБА_11 , який не входив до групи слідчих та був неуповноваженою особою, щодо присутності на паркувальному майданчику осіб, ззовні схожих на  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . 
Зокрема, з матеріалів провадження вбачається, що протокол підписаний слідчим ОСОБА_16 , який входив до групи слідчих, направляв відповідний запит про надання відеозапису з камер відеоспостереження та провів огляд (т. 1, а. к. п. 68, 174).  
Посилання сторони захисту на те, що суд, усупереч правовим позиціям, наведеним у постановах ІНФОРМАЦІЯ_4 від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17), 24 листопада 2020 року (справа № 481/227/18), щодо можливості суду обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, послався як на доказ винуватості ОСОБА_7 на показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , які зазначені в протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, є нерелевантним, оскільки стосується іншої правової ситуації. 
Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17) викладено висновок про застосування положень частини четвертої статті 95 КПК у ході оцінки допустимості як доказу фактичних даних, отриманих під час проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого на стадії досудового розслідування. 
У постанові від 24 листопада 2020 року (справа № 481/227/18) Верховний Суд зробив висновок щодо безпосередності дослідження доказів, зокрема в цій справі - стосовно того, що апеляційний суд, надаючи відповідь на доводи апеляційної скарги захисника, послався в ухвалі на докази, оцінку яким суд першої інстанції у вироку не надав та на які не посилався у своєму рішенні як на докази вини обвинуваченого, при цьому апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання захисника про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні. 
Крім цього, правилами частини другої статті 84 КПК передбачено, що джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Водночас протоколи пред`явлення особи на впізнання за фотознімками, з огляду на  положення, передбачені частиною другою статті 84, статті 104 цього Кодексу є документом, а не показаннями свідків. Тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували їх як докази. 
Також варто відзначити, що суди попередніх інстанцій ретельно перевірили протоколи пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками й істотних порушень приписів статей 104, 223, 228, 231 КПК не виявили. За змістом протоколів, впізнання було проведено у присутності понятих та інших учасників, яким роз`яснено їх права й обов`язки, свідків було попереджено про кримінальну відповідальність. 
До того ж, суд першої інстанції взяв до уваги, що у судовому засіданні 4 жовтня 2022 року свідок ОСОБА_12 підтвердив, що у протоколіпред`явлення особи для впізнання за фотознімками наявний його підпис.  
Під час судового розгляду суд дав належну оцінку кожному з досліджених доказів та їх сукупності у взаємозв`язку, а також перевірив і детально проаналізував усі доводи сторони захисту. Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті статей 85, 86, 87 КПК свідчили про необхідність визнанняпротоколів прийняття заяви про кримінальне правопорушення, огляду місця події, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, показань свідка ОСОБА_10 , висновку експерта недопустимими або неналежними доказами, не встановлено. 
Підстав для сумніву в допустимості наведених у вироку доказів суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, не наведено таких і в касаційній скарзі захисника. 
Також Суд зауважує, що аналогічні за змістом доводи сторони захисту про недопустимість доказів були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив, що усі зібрані у справі докази є допустимими, порушень вимог КПК у ході їх збирання, які спричинили б визнання цих доказів неприйнятними, не виявлено.
Щодо тверджень захисника стосовно того, що повідомлення про підозру відрізняється від пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, сформульованого в обвинувальному акті, Суд зазначає наступне. 
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 277 КПК письмове повідомлення про підозру, крім іншого, має містити стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру.
У той же час, досудове розслідування завершується складанням обвинувального акта, у якому слідство висуває обвинувачення особі у вчиненні злочину. Відповідно до положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формування обвинувачення. 
З аналізу вказаних статей закону випливає, що в письмовому повідомленні про підозру має міститися лише стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, відомих на момент такого повідомлення, тоді як в обвинувальному акті має бути викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. 
Саме тому зміст формулювання обвинувачення під час складання обвинувального акта може як збігатися зі сформульованою в письмовому повідомленні підозрою, так і відрізнятися від неї з огляду на те, що в обвинувальному акті викладаються не тільки відомі на момент повідомлення про підозру фактичні обставини кримінального правопорушення, а й обставини, встановлені під час досудового розслідування. Тож до формулювання повідомлення про підозру законодавець установлює менші вимоги, аніж до формулювання обвинувачення та його викладення в обвинувальному акті. 
Суд поділяє позиції, висловлені в попередніх рішеннях Верховного Суду, про те, що принципових відмінностей у викладенні фактичних обставин, які впливають на обсяг обвинувачення чи кваліфікацію дій винного, у цих двох процесуальних документах не може бути, однак звертає увагу, що їх зміст не завжди може повністю збігатися, оскільки обвинувальний акт уточнює формулювання обвинувачення на підставі зібраних доказів.
Крім того, свій захист підозрюваний здійснює саме від обвинувачення, висунутого в обвинувальному акті.
Отже, різний за змістом виклад у письмовому повідомленні про підозру та обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення в частині переліку тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілому, жодним чином не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому доводи захисника про протилежне є неприйнятними.
Як видно з матеріалів провадження, у судовому засіданні 30 листопада 2021 року обвинуваченому був оголошений обвинувальний акт та роз`яснено суть обвинувачення, яка, як убачається із журналу судового засідання, йому була зрозуміла.Надалі місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення відповідно до обвинувального акта, зазначив у вироку обвинувачення, визнане доведеним. Тому аргументи захисника про порушення судом кримінального процесуального закону є неспроможними.
Одночасно Суд звертає увагу на те, що на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду було передано кримінальне провадження у зв`язку з необхідністю відступити від висновку щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладеного в постанові ІНФОРМАЦІЯ_4 від 21 квітня 2021 року (справа № 295/12923/19).
Згідно з правовим висновком, викладеним за результатами розгляду в постанові від 15 січня 2024 року (справа № 683/694/20), розбіжності у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення в повідомленні про підозру та в обвинувальному акті, за умови, що такий їх виклад в обвинувальному акті дає повне розуміння кожного з елементів складу кримінального правопорушення для юридично-правової оцінки діяння за відповідною кримінально-правовою нормою, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
З огляду на це, посилання захисника на постанову ІНФОРМАЦІЯ_4 від 21 квітня 2021 року (справа № 295/12923/19) є необґрунтованими.
Твердження захисника про те, що у провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 за статтею 121 КК відсутній потерпілий, а оскільки обов`язковою ознакою заподіяння тілесних ушкоджень є наявність потерпілої особи, то таке обвинувачення є незаконним, також позбавлені підстав.  
Відповідно до частини першої статті 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Частиною сьомою вказаного Закону передбачено, що якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок. Положення цієї частини не поширюються на провадження, яке може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого (кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення).
У судовому засіданні 17 серпня 2022 року ОСОБА_8 був допитаний як свідок, надав пояснення щодо обставин заподіяння йому тілесних ушкоджень. При цьому сторона захисту та обвинувачений не були позбавлені можливості ставити йому запитання.
За результатами дослідження доказів суд установив і зазначив у вироку, що саме ОСОБА_8 було завдано шкоди здоров`ю у зв`язку із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.
Стосовно дотримання прав учасників кримінального провадження Суд зазначає таке.
Процедурно допит свідка від допиту потерпілого відрізняється тим, що свідок, відповідно до частини першої статті 67 та частини першої статті 352 КПК, попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання суду або за відмову від давання показань, у той час як потерпілий, згідно із частиною першою статті 353 КПК, - лише про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.
Допит потерпілого в суді проводиться з дотриманням правил, передбачених частинами другою, третьою, п`ятою - чотирнадцятою статті 352 КПК, яка регламентує порядок допиту свідка. 
ОСОБА_8 під час судового розгляду не зазначав про порушення його процесуальних прав.
Не встановлено Судом і порушення прав засудженого ОСОБА_7 .
Також слід зауважити, що відповідно до пункту 7 частини першої статті 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.
Проте згідно зі статтею 477 КПК кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 121 КК, не відноситься до категорії проваджень у формі приватного обвинувачення.
Посилання захисника на практику Верховного Суду, викладену в постанові від 31 жовтня 2019 року (справа № 721/352/18), не є релевантним обставинам кримінального провадження, яке є предметом розгляду. Зокрема, у вказаній постанові рішення стосувалося прийняття апеляційним судом відмови потерпілих від обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 135 КК, тобто у формі приватного обвинувачення.
Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу і дані, які містяться у протоколах слідчих дій та в експертному висновку, на підставі статті 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу вироку.
Отже, з урахуванням установлених судом фактичних обставин справи, дії ОСОБА_7 за частиною першою статті 121 КК кваліфіковано правильно, а покарання засудженому призначено відповідно до вимог статей 65, 50 КК.  Апеляційний розгляд здійснено з дотриманням статей 404, 405 КПК. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і проаналізував наведені в апеляційних скаргах сторони захисту та засудженого доводи і надав на них вичерпні відповіді, належним чином мотивувавши свій висновок щодо залишення скарг без задоволення. Вважати ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає вимогам статті 419 КПК, Суд не вбачає підстав. 
З огляду на наведене вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими й умотивованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 374 та 419 КПК, у них зазначено відповідні підстави і положення закону, якими керувалися ці суди, постановляючи рішення.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, сторона захисту в касаційній скарзі не навела.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для скасування чи зміни оспорюваних вироку та ухвали, як про це зазначено в касаційній скарзі, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не було встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7  залишити без задоволення, а вирок Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року стосовно  ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                        ОСОБА_3