ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 вересня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/319/25
Головуючий у першій інстанції – Майборода С. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1198/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді: Скрипки А.А.    
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В. 

сторони: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області у складі судді Майбороди С.М. від 25 квітня 2025 року, місце ухвалення рішення м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 01 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок за набувальною давністю,

                        В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на дерев`яний будинок загальною площею 37,1 кв.м по АДРЕСА_1 , в порядку приписів статті 344 ЦК України. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що у березні 2006 року він придбав у ОСОБА_3 вищевказаний житловий будинок. Позивач зазначав, що ОСОБА_3 помер у 2006 році, і позивач не встиг нотаріально оформити з ним договір купівлі-продажу. За доводами позивача, син померлого - ОСОБА_2 не заявляв прав на даний будинок, оскільки знав про волевиявлення батька щодо продажу будинку позивачу. Позивач ОСОБА_1 вказував, що він безперервно володіє спірним будинком, проводить в ньому ремонтні роботи, а саме, підведення бетонних опор для фундаменту під будинок, встановлення нових лаг для постелення нового полу, придбання нового дерев`яного будівельного матеріалу для оновлення полу та даху будинку, встановлення бетонних стовпів для нового дерев`яного паркану, в`їзних воріт та вхідної калитки. За договором оренди землі від 09.07.2009 року, Седнівська селищна рада земельну ділянку розміром 0,1114 га, яка розташована на землях пам`ятки археології ”СЕРЕДНЬОВІЧНА ФОРТЕЦЯ” (Х-ХІ, XV-XVIII ст.ст. н.е.) передала в оренду тещі позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У договорі оренди землі зазначено, що на земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна A-1 - житловий дерев`яний будинок, загальною площею 0, 0038 га. Земельна ділянка була передана ОСОБА_4 в оренду терміном на 49 років. Даний договір був зареєстрований у Чернігівському районному відділі регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01.10.2009 року за №040983900005. Позивач зазначає, що між Чернігівською обласною інспекцією по охороні пам`яток історії та культури та ОСОБА_4 було укладено охоронний договір № 6297-1 від 25.06.2007 року. За доводами позивача, він добросовісно заволодів нерухомим майном - дерев`яним будинком. Позивач вказував, що факт його обізнаності про те, що він не є законним власником зазначеного майна, з підстав нотаріального неоформлення на нього договору купівлі продажу спірного будинку, не виключає добросовісності володіння, оскільки заволодіння майном не відбулося із порушенням норм права. При цьому, позивач відкрито та очевидно для всіх інших осіб, безперервно більше 10 років володіє нерухомим майном - дерев`яним будинком, та ставиться до цього майна, як до власного, вживаючи необхідні заходи для його утримання. За доводами позивача, для подальшого утримання та збереження вказаного будинку, йому необхідно оформити право власності на вищезазначене нерухоме майно, проте, іншого шляху, окрім визнання права власності на дерев`яний будинок в судовому порядку, не існує.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25.04.2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок за набувальною давністю.  

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 25.04.2025 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на дерев`яний житловий будинок загальною площею 37, 1 кв.м по АДРЕСА_1 . Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 25.04.2025 року не відповідає нормам матеріального та процесуального права, зокрема статті 344 ЦК України, а також фактичним обставинам справи з підстав неправильності встановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, внаслідок неповноти, невірного дослідження, аналізу та оцінки доказів. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що суд не прийняв визнання позову відповідачем, оскільки при цьому, суд першої інстанції не послався на конкретну норму закону України, за якою визнання відповідачем позову суперечить вимогам закону. Апелянт ОСОБА_1 стверджує, що суд першої інстанції фактично позбавив його судового захисту у набутті права власності за набувальною давністю. За доводами апеляційної скарги, у ОСОБА_1 із власником спірного будинку була досягнута домовленість щодо купівлі цього будинку, але смерть власника будинку унеможливила укладання договору купівлі продажу будинку. Доводи апеляційної скарги вказують, що після смерті власника спірного будинку, на момент заволодіння позивачем даним будинком, відповідної письмової угоди не було, і позивач не знав і не міг знати, хто став правонаступником чи власником спірного будинку. Апелянт зазначає, що володіння його тещею ОСОБА_4 земельною ділянкою, на якій знаходиться спірний житловий будинок, на підставі договору оренди землі, жодним чином не переривало законного права позивача щодо володіння спірним будинком за набувальною давністю. Доводи апеляційної скарги стверджують, що відповідач у даній справі, як і інші можливі невідомі спадкоємці, протягом 18 років, знаючи, що позивач володіє зазначеним будинком, претензій до нього не пред`являли. Апелянт зазначає, що тільки у 2024 році, при зібранні документів щодо позову, йому стало відомо, що правонаступником вищезазначеного будинку став син ОСОБА_3 - ОСОБА_2 . Оскільки договір купівлі-продажу між позивачем та власником будинку ОСОБА_3 не було укладено з причин смерті власника будинку ІНФОРМАЦІЯ_2 , то апелянт вказує, що достовірним є юридичний факт заволодіння ним будинком саме після смерті ОСОБА_3 , і на той момент позивачу не було відомо, хто став правонаступником-власником будинку. За доводами апелянта, факт його обізнаності про те, що він не є законним власником спірного майна, з підстав нотаріального неоформлення договору купівлі-продажу на будинок, не виключає добросовісності володіння, оскільки заволодіння майном не відбулося із порушенням норм права. Апелянт стверджує, що наявні всі підстави для задоволення вимог заявленого ним позову, на підставі положень статті 344 ЦК України.   

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просив її вимоги задовольнити, визнавши при цьому позовні вимоги ОСОБА_1 , та зазначивши, що йому відомо, що за спірний будинок його батько отримав грошові кошти від ОСОБА_1 , але не встиг оформити договір купівлі-продажу. 

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги. 

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився, у відзиві на апеляційну скаргу просив розглянути дану справу за його відсутності. 
Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що у відповідності до інформації КП ”Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації” Чернігівської районної ради Чернігівської області №1163 від 24.12.2024 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.26). 

Згідно копії свідоцтва про смерть, Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.25).

09.07.2009 року між Седнівською селищною радою та ОСОБА_4 було укладено договір оренди землі, яким орендарю надано у строкове платне користування земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , строком на 49 років (а.с.7-12).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, Серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.24).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 25.04.2025 року, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні вимог заявленого ним позову, суд першої інстанції констатував ту обставину, що позивач придбав спірний будинок у ОСОБА_3 та був обізнаний про те, що власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на який він просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_3 . При цьому, судом першої інстанції враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.11.2022 року у справі №293/1061/21, провадження № 61-4347св22, відповідно до яких, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні від 25.04.2025 року, що позивач, звернувшись в суд з даним позовом про набуття права власності на будинок за набувальною давністю, не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним рухомим майном, а відповідно, і наявності у нього добросовісності такого володіння. На підтвердження користування майном протягом десяти років суду не надано належних та допустимих доказів сплати комунальних послуг позивачем, доказів на підтвердження понесених витрат на проведення ремонтних робіт (чеків, накладних, платіжних квитанцій тощо). При цьому, суд першої інстанції вказав, що показання свідків у даній категорії справ мають оцінюватись в сукупності з письмовими доказами на підтвердження безперервності володіння нерухомим майном протягом десяти років, які стороною позивача суду не надані. В ході розгляду даної справи судом першої інстанції не прийнято визнання позову відповідачем, про яке відповідач зазначив у поданій заяві. Суд першої інстанції не прийняв визнання позову відповідачем, викладене в його заяві про розгляд справи за його відсутності, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що суду не надано підтвердження, що дана заява написана саме відповідачем. Також у оскаржуваному рішенні від 25.04.2025 року суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_3 , а отже, і належним відповідачем у даній справі. При цьому, відповідних клопотань щодо витребування актового запису про народження, інформації щодо відкриття спадкової справи та щодо кола осіб, які на день смерті були зареєстровані з ОСОБА_3 , позивачем не заявлялось. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на житловий будинок із надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У контексті встановлених у даній цивільній справі фактичних, документально підтверджених обставин, та приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок за набувальною давністю, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. При цьому, апеляційнйи суд вважає, що рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25.04.2025 року, необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції даної постанови апеляційного суду, та зазначивши з даного приводу наступне.  

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17, провадження №12-291гс18, а саме:
”… Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
… Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.”

За змістом ч.1 статті 344 ЦК України, яка регламентує набувальну давність, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто, є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Приймаючи до уваги зазначене вище, слід дійти висновку, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбано добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Натомість, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок щодо застосування положень статті 344 ЦК України викладено у постановах Верховного Суду: від 28.04.2020 року №552/1354/18, від 15.11.2022 року у справі № 293/1061/21, від 01.06.2023 року у справі 946/3769/20.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що у відповідності до інформації КП ”Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації” Чернігівської районної ради Чернігівської області № 1163 від 24.12.2024 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.26). 

У позові про визнання права власності на вказане вище домоволодіння за набувальною давністю, позивач ОСОБА_1 вказував, що у березні 2006 року він придбав у ОСОБА_3 вищезазначений житловий будинок. При цьому, ОСОБА_3 помер у 2006 році, і позивач не встиг нотаріально оформити з ним договір купівлі-продажу. За доводами позивача, син померлого - ОСОБА_2 не заявляв прав на спірний будинок, оскільки знав про волевиявлення батька щодо продажу даного будинку позивачу.

Як вбачається із наведеного вище, на час заволодіння нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 , позивач був достеменно обізнаний, що власником майна, яке є предметом даного спору, і щодо якого заявлено позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, на підставі статті 344 ЦПК України, за життя був ОСОБА_3 . Відповідно до вказаної норми Закону, яка регламентує спірні правовідносини, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника, і завжди знала, хто є власником цього майна. За даних обставин, відсутні підстави вважати обгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на спірний будинок за набувальною давністю, відповідно до статті 344 ЦК України. При цьому, необізнаність позивача ОСОБА_1 на момент заволодіння спірним майном про наявність спадкоємців у власника спірного будинку ОСОБА_3 , які могли б прийняти спадщину після померлого ОСОБА_3 , не надавала позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Доводи апеляційної скарги відносно того, що спірний будинок було придбано позивачем у ОСОБА_3 , але позивач та ОСОБА_3 не встигли укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірного будинку, у контексті обставин даної цивільної справи та приписів статті 344 ЦК України, не можуть бути підставою для задоволення вимог заявленого позову про визнання права власності за набувальною давністю на спірний будинок.   

Відсутність такої ознаки, як добросовісність заволодіння особою чужим майном, виходячи із положень статті 344 ЦК України, виключає можливість визнання права власності на спірний будинок за набувальною давністю за позивачем.        

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Позивачем  ОСОБА_1   в  ході  розгляду  даної  справи  не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, на підтвердження добросовісності набуття ним спірного домоволодіння.

Виходячи із положень статті 344 ЦК України, яка регламентує набувальну давність, позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є його власником. 

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги щодо проведення позивачем ремонтних робіт у спірному будинку, а також передача в оренду терміном на 49 років Седнівською селищною радою за договором оренди землі від 09.07.2009 року тещі позивача ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , земельної ділянки, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна A-1 - житловий дерев`яний будинок, а також укладення між Чернігівською обласною інспекцією по охороні пам`яток історії та культури та ОСОБА_4 охоронного договору №6297-1 від 25.06.2007 року, не можуть бути підставами для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю, у контексті приписів статті 344 ЦК України.   

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що суд не прийняв при розгляді даної справи визнання позову відповідачем, зазначивши, що таке визнання суперечить вимогам закону. Апелянт вказує, що суд першої інстанції не послався на конкретну норму закону України, згідно з якою визнання відповідачем позову суперечить вимогам закону.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок за набувальною давністю, виходячи із наступного.  

Відповідно до ч.4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 15.06.2020 року у справі №588/1311/17, провадження №61-39156св18.

Необхідно зазначити, що суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а і законні підстави для задоволення позову, які підлягають встановленню в ході розгляду справи. В даному випадку, подана відповідачем ОСОБА_2 заява про визнання ним позову, не може бути прийнята судом, оскільки таке визнання відповідачем вимог позову ОСОБА_1 суперечить приписам статті 344 ЦК України, яка регламентує набувальну давність. Судом встановлено відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок за набувальною давністю. 

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення. При цьому, рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25.04.2025 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок за набувальною давністю - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції даної постанови апеляційного суду.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                      
                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2025 року - змінити,  виклавши його мотивувальну частину у редакції даної постанови апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 29.09.2025 року. 

Головуючий:                                           Судді: