Справа № 734/1797/24                                Головуючий у 1 інстанції: Хомик А. П. 
Провадження № 22-ц/811/1839/25                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2024 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 старший лейтенант ОСОБА_4 , командир 4 навчальної танкової роти 2 навчального танкового батальйону, ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.01.2015 року №14 та на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 21.01.2015 року №2 дск вибув для виконання бойового завдання в зону антитерористичної операції. Відповідно до наказу керівника сектору « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (по стройовій частині м. Дебальцеве) від 22.01.2015 року №24, на підставі рапорту командира РТГр НОМЕР_3 навчального центру, старший лейтенант ОСОБА_4 прибув до складу сил та засобів сектору « ІНФОРМАЦІЯ_3 », які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових) завдань з 22.01.2015 року. 22.02.2015 року рапортом тимчасово виконуючого обов`язки командира НОМЕР_4 навчального танкового батальйону майора ОСОБА_5 командира військової частини пп НОМЕР_5 ( НОМЕР_1 ) повідомлено про те, що старший лейтенант ОСОБА_4 , який перебував у зоні виконання антитерористичної операції, не виходить на телефонний зв`язок з 17.02.2025 року та відсутній в місці дислокування ротної тактичної групи. На підставі рапорту командир військової частини призначив службове розслідування, яким встановлено, що старший лейтенант ОСОБА_4 з 17 лютого 2015 року не виходить на зв`язок, зі слів службовців ніхто ніяких даних про його місцезнаходження надати не може. На виконання команди про вихід з міста Дебальцеве, 18.02.2015 року командир танку - старший лейтенант ОСОБА_4 , навідник гармати - сержант ОСОБА_6 , механік-водій - старший сержант ОСОБА_7 , посадивши на машину десант, в складі зведеної колони висунулися з міста Дебальцеве в напрямку Ново- Григорівки, де колона потрапила під мінометний обстріл, після чого поступила загальна команда спішитися та відійти від машин. Після закінчення обстрілу старший сержант ОСОБА_7 забрав машину та вирушив далі в складі колони. Враховуючи, що екіпаж та десант заскакували в машину в русі та в повній темряві, відсутність старшого лейтенанта ОСОБА_4 ніхто не помітив. Вранці, коли колона зайшла на свій блок-пост, старший сержант ОСОБА_7 помітив, що старший лейтенант ОСОБА_4 відсутній, однак подумав, що він приїхав на іншій машині. По прибуттю в м. Артемівськ (Бахмут), при перевірці наявності особового складу та техніки з`ясувалося, що старший лейтенант ОСОБА_4 відсутній та після обстрілу його ніхто не бачив. В ході службового розслідування місце знаходження старшого лейтенанта ОСОБА_4 встановлено не було.
Командуванням військової частини вживалися заходи для встановлення місця знаходження ОСОБА_4 та неодноразово подавалися запити до уповноважених органів, а саме Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Об`єднаного центру з координації пошуку, звільнення незаконно позбавлених волі осіб у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими стосовно визначення статусу ОСОБА_4 та встановлення його місця перебування. Згідно відповідей на запити, ОСОБА_4 значиться як незаконно позбавлений волі, однак підтверджуючих даних щодо місця знаходження особи не відоме, або не отримане, або не підтверджено представниками окупаційних адміністрації, що викликає сумнів перебування ОСОБА_4 у полоні. З відповіді Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими вбачається, що перебування ОСОБА_4 у полоні держави агресора не підтверджено російською стороною та Міжнародним Комітетом Червоного Хреста.
З наведених підстав просить визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , безвісно відсутнім.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2025 року у задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржила Військова частина НОМЕР_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що починаючи з 15.07.2019 року відсутня підтверджуюча інформація/відомості про перебування військовослужбовця ОСОБА_4  у полоні, щодо стану його здоров`я та місць утримання. Вважає, що суд першої інстанції не встановив точного місцезнаходження ОСОБА_4  станом на момент ухвалення рішення у справі, а тому  ОСОБА_4  може бути визнаний судом безвісно відсутнім відповідно до статті 43 ЦК України. Не враховано й той факт, що всі докази, які наявні в матеріалах справи, про точне місцезнаходження ОСОБА_4 ґрунтуються виключно на припущеннях відповідачів, натомість доказів, які перебувають у відповідачів, які постійно стверджують, що наявні датовані 2024-2025 роками телефонні дзвінки, свідчення повернутих з полону, оприлюднені фото/відео матеріали, які підтверджують факт перебування в полоні ОСОБА_4 , незважаючи на клопотання позивача, судом не витребувано. На думку апелянта, зазначення у листах штабу АТЦ при СБУ, Об`єднаного центру з координації пошуку, звільнення незаконно позбавлених волі осіб, Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими припущення про ймовірне перебування ОСОБА_4 у полоні свідчить саме про можливість, яка може відбутися; припущення про подію/дію, тощо. Звертає увагу також на те, що суд першої інстанції до прийняття судового рішення по справі не провів судовий розгляд по справі відповідно до вимог статті 242 ЦПК України щодо необхідності проведення судових дебатів, чим грубо порушив вимоги процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 , суд першої інстанції виходив з того, що В/Ч НОМЕР_1 , всупереч положенням статті 81 ЦПК України, не надала суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності більше одного року відомостей про місце перебування ОСОБА_4 , та не спростувала належними та допустимими доказами твердження відповідачів та долучені ними документи на підтвердження перебування ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в полоні, ймовірне місце утримання якого Макіївська колонія №97, що виключає підставу для визнання його безвісно відсутнім. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції , ІНФОРМАЦІЯ_1 старший лейтенант ОСОБА_4 , командир 4 навчальної танкової роти 2 навчального танкового батальйону, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код № НОМЕР_6 , на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.01.2015 року №14 та на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 21.01.2015 року №2 дск вибув для виконання бойового завдання в зону антитерористичної операції.
Відповідно до наказу керівника сектору « ІНФОРМАЦІЯ_3 » по стройовій частині м. Дебальцеве №24 від 22.01.2015 року старший лейтенант ОСОБА_4 прибув до складу сил та засобів сектору « ІНФОРМАЦІЯ_3 », які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської області з метою виконання службових та бойових завдань з 22.01.2025 року.
22.02.2015 року рапортом тимчасово виконуючого обов`язки командира НОМЕР_4 навчального танкового батальйону майора ОСОБА_5 командира військової частини пп НОМЕР_5 ( НОМЕР_1 ) повідомлено про те, що старший лейтенант ОСОБА_4 , який перебував у зоні виконання антитерористичної операції, не виходить на зв`язок з 17.02.2025 року та відсутній в місці дислокування ротної тактичної групи, на підставі рапорту командир військової частини призначив службове розслідування.
В Акті службового розслідування від 12.03.2015 року зазначено, що з рапорту тимчасово виконуючого обов`язки командира НОМЕР_4 навчального танкового батальйону військової частини пп НОМЕР_5 ( НОМЕР_1 ) майора ОСОБА_5 стало відомо, що військовослужбовець 2 навчального танкового батальйону, командир 4 навчальної танкової роти старший лейтенант ОСОБА_4 , з 17 лютого 2015 року не виходить на зв`язок, зі слів службовців ніхто ніяких даних про його місцезнаходження надати не може.
З пояснень старшого сержанта ОСОБА_7 стало відомо, що близько 01:00 год. ночі 18.02.2015 року поступила команда на вихід з міста Дебальцеве, екіпаж танку в складі: командир танку - старший лейтенант ОСОБА_4 , навідник гармати - сержант ОСОБА_6 , механік-водій - старший сержант ОСОБА_7 , посадивши на машину десант, в складі зведеної колони висунулися з міста Дебальцеве в напрямку Ново- Григорівки. Близько 04:00 год. ранку 18.02.2015 року колона потрапила під мінометний обстріл, після чого поступила загальна команда спішитися та відійти від машин. Після закінчення обстрілу старший сержант ОСОБА_7 забрав свою машину та вирушив далі в складі колони. Враховуючи що екіпаж та десант заскакували в машину в русі та в повній темряві, відсутність старшого лейтенанта ОСОБА_4 ніхто не помітив. Вранці коли колона зайшла на свій блок-пост, старший сержант ОСОБА_7 помітив, що старший лейтенант ОСОБА_4 відсутній та подумав що він приїхав десантом на іншій машині. По прибуттю в м. Артемівськ (Бахмут), при перевірці наявності особового складу та техніки з`ясувалося, що старший лейтенант ОСОБА_4 відсутній та після обстрілу його ніхто не бачив.
Згідно пояснень сержанта ОСОБА_6 стало відомо, що при відході з м. Дебальцеве розпочався мінометний обстріл. Для особового складу екіпажів та десанту, в складі якого був старший лейтенант ОСОБА_4 , для більш безпечного висування, поступила команда спішитися. Через деякий час поступила команда висуватися на машинах, але старшого лейтенанта ОСОБА_4 там уже не було.
Враховуючи обставини відходу особового складу НОМЕР_7 НЦ з м. Дебальцеве, та враховуючи, що зв`язок із старшим лейтенантом ОСОБА_4 до цього часу відсутній, було прийнято рішення вважати ОСОБА_8 безвісно відсутнім, сім`ї ОСОБА_4 виплачувати грошове забезпечення до винесення судом рішення про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім або померлим.
У листі Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 28.03.2015 року зазначено, що за даними Міжвідомчого центру допомоги громадянам у питаннях звільнення полонених, заручників та віднайдення зниклих безвісти ОСОБА_4 захоплений незаконними збройними формуваннями та утримується як заручник. Службою безпеки України у взаємодії із Міністерством оборони та іншими громадськими та волонтерськими організаціями вживаються всі можливі заходи спрямовані на визволення вказаного військовослужбовця. У зв`язку із тим, що частина територій в районі проведення антитерористичної операції перебуває під контролем незаконних збройних формувань, звільнення заручників залежить від результатів переговорного процесу. 
У листі Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України від 25.07.2019 року № 29г/3093 зазначено, що спільними зусиллями разом із СБУ, НП, міжвідомчою робочою групою, цивільно - військовою адміністрацією Донецької області разом із громадськими організаціями ведуться переговори з представниками незаконних збройних формувань непідконтрольної території ОРДЛО щодо звільнення затриманих та утримуваних усіх військовослужбовців ЗСУ, в тому числі ОСОБА_4 .
У листі штабу Антитерористичного центру при СБУ від 14.12.2018 року № 33/8-А- 1632/138 зазначено, що за даними, які надійшли до Об`єднаного центру ОСОБА_4 значиться як заручник в обліку військовослужбовців та цивільних осіб, які були протиправно позбавлені волі або зникли безвісти на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Відповідні пропозиції щодо звільнення ОСОБА_4 подані на розгляд Тристоронньої контактної групи з мирного врегулювання ситуації на сході України та опрацьовуються із залученням міжнародних гуманітарних організацій.
У листі представника уповноваженого Верховної ради України з прав людини від 24.03.2020 №7527.4/А-677.3/20/31.3 зазначено, що на запит Уповноваженого з прав людини штаб Антитерористичного центру при СБУ листом №33\8-1450 від 21.02.2020 року повідомив, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 внесений до обліку осіб, які незаконно позбавлені волі, захоплені та утримуються незаконними збройними формуваннями у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях та значиться як незаконно позбавлений волі представниками окупаційних адміністрацій РФ.
У листі штабу Антитерористичного центру при СБУ від 29.05.2019 року №2 33/8-А-547/138 зазначено, що даними, які надійшли до Об`єднаного центру, ОСОБА_4 значиться як незаконно позбавлений волі в обліку віськовослужбовців та цивільних осіб, які були протиправно позбавлені волі або зникли безвісти на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.
У листі штабу Антитерористичного центру при СБУ від 08.02.2019 року № 33/8-1084 повідомлено, що ОСОБА_4 значиться як заручник та проводяться заходи спрямовані на звільнення та повернення ОСОБА_4 на підконтрольну Уряду України територію.
У листі Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими від 15.01.2024 року №222/кш/489 зазначено, що ОСОБА_4 включено до реєстру Національного інформаційного бюро держателем якого є ДП «Український національний центр розбудови миру». За наявною в Координаційному штабі інформацією ОСОБА_4 ймовірно перебуває у полоні держави-агресора.
Згідно Витягів з інформаційної системи з питань поводження з військовополоненими Координаційного штабу з питань поводження військовополоненими № 2025-08-5838 від 22.02.2025 року та № 2025-51-7350 10.03.2025 року, зазначено Відомості про особу, що містяться в Інформаційній системі з питань поводження з військовополоненими щодо ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , облікова категорія зазначена «полон», ймовірне місце утримання Макіївська колонія №97 станом на 20.03.2024 року.
Вищезазначені листи є беззаперечним доказом того, що відповідними органами та службами вживаються всі заходи для звільнення полоненого військовослужбовця ОСОБА_4 , а також про наявність відомостей про його місце перебування, а саме, про перебування його в полоні. 
У Єдиному реєстрі досудових розслідувань наявне кримінальне провадження 12015140110000552 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 146 КК України щодо незаконного позбавлення волі за фактом перебування в полоні незаконних збройних формувань так званої ДНР військовослужбовця ОСОБА_4 .
Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.
Безвісна відсутність – це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.
Згідно зі статтею 306 ЦПК України, у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визначити фізичну особу безвісно відсутньою, обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи.
Законодавець пов`язує визнання особи безвісно відсутньою зі встановленням відповідного юридичного складу, тобто сукупністю взаємопов`язаних юридичних фактів, що становлять предмет доказування. 
Такою сукупністю юридичних фактів, тобто юридичним складом, є: відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.
При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.
Вказане відповідає висновками Верховного Суду у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17, від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17, від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17, від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц, від 05 червня 2024 року у справі № 183/7128/23, від 11 листопада 2024 року в справі № 229/4416/21.
Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.
Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Враховуючи те, що позивач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, беззаперечних доказів на підтвердження відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_4 , не спростував належними та допустимими доказами інформацію відповідних служб, державних органів, рідних та близьких ОСОБА_4 про місце перебування  ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебування його у полоні російської федерації, зокрема, у Макіївській колонії №97, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених статтею 43 ЦК України, для визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім, а відтак суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову.
Як вбачається з долученого в суді апеляційної інстанції Витягу з інформаційної системи з питань поводження з військовополоненими №2025-78-1613 від 26.09.2025 року, у ньому зазначено: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , облікова категорія «полон», ймовірне місце утримання: Макіївська колонія №97 станом на 19.03.2024 року, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що долучені до матеріалів справи докази про місцезнаходження ОСОБА_4 , про перебування його в полоні, ґрунтуються виключно на припущеннях відповідачів. 
Безпідставними та необґрунтованими є твердження апелянта про те, що інформація, зазначена у листах штабу АТЦ при СБУ, Об`єднаного центру з координації пошуку, звільнення незаконно позбавлених волі осіб, Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими, є припущенням, і свідчить про ймовірне перебування ОСОБА_4  у полоні, оскільки позивач не спростував належними та допустимими доказами інформацію про перебування ОСОБА_4 у полоні і ймовірне місце його утримання в Макіївській колонії №87.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за наявності відомостей про те, щоОСОБА_4 перебуває у полоні, а місцем його знаходження (утримання) є Макіївська колонія № 97, відсутні передбачені законом підстави для визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 08.10.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк