ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

04 листопада 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/6168/25	
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Єщенка О.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИЛА:
В лютому 2025 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №263040016126 від 31.01.2025 щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні та виплаті пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 14.10.2014 №1697-VII “Про прокуратуру”, починаючи з 25.01.2025;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 14.10.2014 №1697-VII “Про прокуратуру” та зарахувати період навчання з 01.09.1995 по 23.06.2000, починаючи з 25.01.2025;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за сплату судового збору.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року  адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №263040016126 від 31.01.2025 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно із ч. 1 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру”, половину строку навчання на денному відділенні юридичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка за спеціальністю «Правознавство», та призначити з 25.01.2025 року пенсію за вислугу років, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру”. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та винести нове судове рішення, яким відмовити в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги зазначено, що станом на дату звернення позивача до Пенсійного фонду необхідними умовами для призначення йому пенсії за вислугу років є: а) вислуга років - 25 років; б) стаж на посадах прокурорів - 15 років. Апелянт зазначає, оскільки стаж роботи позивача на прокурорських посадах становив 24 роки 01 місяць 03 дні, то рішенням №263040016126 від 31.01.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю довідок про заробітну плату (грошове забезпечення) прокурорів та у зв`язку відсутністю належно підтверджених 25 років стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років. Вказує, що за доданими до заяви про призначення пенсії за вислугу років документами до страхового стажу зараховано всі періоди. Страховий стаж роботи позивача становить 28 років 07 місяців 24 дні. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, апелянт вважає, що дії Головного управління є правомірними та такими, що ґрунтуються на Конституції та Законах України, а відтак позовна заява є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. 
Також, апелянт зазначає про безпідставне стягнення судового збору та вказує, що суд першої інстанції при вирішенні справи вийшов за межі завдань адміністративного судочинства, а саме втрутився в дискреційні повноваження.
Відзивів на апеляційну скаргу позивачем та другим відповідачем до суду не надано.
Відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорії незначної складності.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання із заявою від 24.01.2025 року про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.
Заяву за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області та рішенням №263040016126 від 31.01.2025 року відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII. В рішенні зазначено, що вік заявниці – 48 років 5 місяців. Результати розгляду документів доданих до заяви: до заяви про призначення пенсії не надано довідки про заробітну плату (грошове забезпечення) прокурорів. Стаж роботи за вислугу років складає 24 роки 01 місяць 03 дні, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів 24 роки 01 місяців 03 дні. Страховий стаж особи становить 28 років 07 місяців 24 дні. До страхового стажу та спеціального стажу згідно наданих документів зараховано всі періоди роботи. Заявниця працює.
Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №263040016126 від 31.01.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ч.1 ст. 86 Закону за відсутності довідок про заробітну  плату (грошове забезпечення) прокурорів та за відсутності необхідного спеціального стажу 25 років. Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату - 09.08.2039. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.
Позивач не погоджується із таким рішенням, вважає його протиправним, тому звернулась до суду із цим позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої  інстанції виходив з того, що стаж роботи позивачки на посаді прокурорів складає більше 15 років (24 роки 01 місяць 03 дні), а з урахуванням половини строку навчання у вищих навчальних юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання з 01.09.1995 по 23.06.2000 (2 роки 5 місяців 11 днів), cтаж вислуги років буде складати понад 26 років.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання протиправним та скасування рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області №263040016126 від 31.01.2025 року, як такого, що не відповідає критеріям ч. 2 ст. 2 КАС України.
Суд зауважив про відсутність в даному випадку дискреції у відповідача в питанні призначення пенсії, оскільки позивачка задовольняє усім вимогам законодавства щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру”.
Суд зазначив, оскільки подана позивачем заява з документами по суті розглядалась за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області та рішення №263040016126 від 31.01.2025 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років приймалось саме ним, то належним та ефективним способом захисту порушеного права у даному випадку є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно із ч. 1 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру”, половину строку навчання на денному відділенні юридичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка за спеціальністю «Правознавство», та призначити з 25.01.2025 року пенсію за вислугу років, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру”.
Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не підлягають задоволенню, позаяк управління не приймало рішень відносно пенсійного забезпечення позивача. 
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги та в цій частині погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно   із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
14 жовтня 2014 року прийнято Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII, який набрав чинності 15 липня 2015 року.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.
Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.
Згідно з ч. 5 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру”, працівникам, які не мають вислуги років, передбаченої частиною першою цієї статті, за наявності необхідного стажу роботи на посадах прокурорів, а також страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", після досягнення чоловіками 57 років, а жінками віку, що на п`ять років менше, ніж пенсійний вік, установлений статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія призначається у розмірі, пропорційному кількості повних років роботи на прокурорських посадах, із розрахунку 60 відсотків місячної заробітної плати за відповідну вислугу років, передбачену частиною першою цієї статті. Передбачене цією частиною зниження віку для жінок застосовується також до завершення періоду підвищення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.    
Частиною 6 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.
Згідно з ч. 8 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру”, право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.
Згідно частини 13 статті 86 Закону №1697 пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами.
Як вбачається з оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №263040016126 від 31.01.2025 року, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно частини першої статті 86 Закону за відсутності довідок про заробітну плату (грошове забезпечення) прокурорів та за відсутності необхідного спеціального стажу 25 років.
У позові зазначено, що разом із заявою про призначення пенсії були надані довідки Київської міської прокуратури від 24.01.2025 №21/16 та від 24.01.2025 №21/16 про складові заробітної плати/грошового забезпечення. 
Щодо наявності спеціального стажу 25 років позивачка стверджує, що відповідач протиправно не зарахував до вислуги років періоди навчання з 01.09.1995 по 23.06.2000 року (2 роки 5 місяців 9 днів) на денному відділенні юридичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка за спеціальністю «Правознавство», відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 86 Закону №1697. 
Надаючи оцінку наведеним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві на виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 р. була надана копія пенсійної справи ОСОБА_1 на 318 арк. (т.1 а.с. 38).
Згідно копії диплому серії НОМЕР_1 від 23.06.2000 року ОСОБА_1 закінчила у 2000 році Київський національний університет імені Тараса Шевченка і отримала повну вищу освіту за спеціальністю "Правознавство" та здобула кваліфікацію спеціаліста права (т.1 а.с. 75-76, 124-125).
Згідно архівної довідки Київського Національного Університету імені Тараса Шевченка від 30.07.2024 №010-17/762, ОСОБА_1 з 01.09.1995p. була зарахована до складу студентів першого курсу денного відділення юридичного факультету Київського університету імені Тараса Шевченка (наказ №890-33 від 27.07.1995p.), а в червні 2000р. закінчила повний теоретичний та практичний курс навчання денного відділення юридичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка за спеціальністю «Правознавство», здобула кваліфікацію «спеціаліст права» та отримала диплом спеціаліста НОМЕР_1 від 23.06.2000р., реєстраційний №125 (наказ №958-33 від 21.06.2000р.) (т.1 а.с. 126).
З огляду на вищезазначене, у відповідності до абз.7 ч.6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1 має право на зарахування до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», половину строку навчання на денному відділенні юридичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка за спеціальністю «Правознавство».
Крім того, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно записів Трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.09.1994 року, з 29.08.2000 року безперервно працює в органах прокуратури України.
Окрім записів в трудовій книжці серії НОМЕР_2 , наявність стажу підтверджується копіями наказів: наказу прокурора міста Києва від 16.08.2000 №941 про прийняття в органи прокуратури міста Києва на посаду помічника прокурора; наказу прокурора міста Києва від 02.10.2001 №1218; наказу прокурора міста Києва від 21.12.2001 №1536 про призначення на посаду старшого помічника прокурора; наказу прокурора міста Києва від 25.03.2002 №257 про призначення на посаду старшого прокурора; наказу прокурора міста Києва від 01.08.2002 №882; наказу прокурора міста Києва від 26.12.2002 №1650; наказу Прокуратури міста Києва від 21.05.2004 №834; наказу Прокуратур міста Києва від 09.03.2005 №448; наказу Прокуратури міста Києва від 20.03.2007 №287; наказу Прокуратури міста Києва від 22.06.2007 №861; наказу Прокуратури міста Києва від 22.06.2007 №855; наказу Прокуратури міста Києва від 24.12.2007 №2052; наказу Прокуратури міста Києва від 02.09.2010 №1715к; наказу Прокуратури міста Києва від 11.06.2012 №1208к про призначення на посаду прокурора; наказу Прокуратури міста Києва від 24.10.2012 №2780к; наказ Прокуратури міста Києва від 21.10.2013 №3039п про переведення на посаду старшого прокурора; наказу Прокурора міста Києва від 23.07.2015 №2499к; наказу Прокурора міста Києва від 14.12.2015 №4336к, та ін.
Згідно розрахунку стажу Форма РС-право, відповідач врахував прокурорський стаж роботи позивачки з 29.08.2000 по 30.09.2024.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стаж роботи позивачки на посадах прокурорів складає більше 15 років (24 роки 01 місяць 03 дні), а з урахуванням половини строку навчання у вищих навчальних юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання з 01.09.1995 по 23.06.2000 (2 роки 5 місяців 11 днів), cтаж вислуги років буде складати понад 26 років.
Позивачка звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання із заявою від 24.01.2025 року про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру”, отже набула право на призначення пенсії з 25.01.2025 року.
Щодо наявності довідок про заробітну плату (грошове забезпечення) прокурорів, колегія суддів зазначає, що у матеріалах пенсійної справи позивачки наявні копії довідок    Київської міської прокуратури від 24.01.2025 №21/16 та від 24.01.2025 №21/16 про складові заробітної плати/грошового забезпечення (т.1 а.с. 236-237, 238).
У зв`язку з викладеним, вірним є висновок суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області №263040016126 від 31.01.2025 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 . 
Щодо втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1   статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору   статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Згідно з ч. 2   ст. 245 КАС України   у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Верховний Суд у постанові від 09.05.2024 у справі № 580/3690/23, аналізуючи вищенаведені положення   КАС України, зазначив, що за приписами вказаних норм у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.
У разі якщо межі заявлених позовних вимог не дозволяють суду під час розгляду справи здійснити перевірку того, чи забезпечив позивач на момент його звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень виконання всіх без винятку вимог закону для отримання позитивного рішення та(або) якщо суб`єкт до якого звертається позивач має право діяти при прийнятті відповідного рішення на власний розсуд (тобто має альтернативні варіанти поведінки за наслідками розгляду звернення позивача), то суд, у межах свого розсуду, з метою уникнення перебирання на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу, повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
З урахуванням встановлених у даній справі обставин колегія суддів доходить висновку, що позивачем дотримано усі передбачені законом умови для отримання позитивного результату, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивачки у цій справі є покладення на уповноважений орган обов`язку зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно із ч. 1 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру”, половину строку навчання на денному відділенні юридичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка за спеціальністю «Правознавство», та призначити з 25.01.2025 року пенсію за вислугу років, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру”.
З огляду на зазначене доводи апелянта про втручання суду у дискреційні повноваження Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області є безпідставними.
Що стосується доводів апелянта про безпідставне стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, колегія суддів зазначає.
Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
За таких обставин, оскільки колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість часткового задоволення позовних вимог, вірним є висновок суду першої інстанції  про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року  – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5   статті 328 КАС України.

Головуюча суддя:                                                                                        О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                           А.В. Бойко

          Суддя:                                                                                                           О.В. Єщенко