Номер провадження: 22-ц/813/3575/25 
Справа № 522/11848/22
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.10.2025 року                                                                 м. Одеса 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних 
справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2024 року 
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг 
встановив:
       07 вересня 2022 року ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 борг в сумі 
2601,26 грн.
       Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є споживачем послуг, які надає позивач, що підтверджується оформленим особовим рахунком за № НОМЕР_1 .
       Позивач надавав відповідачеві послуги з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , за які він повинен сплачувати грошові кошти за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, а також вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором. 
       Нарахування за надані послуги здійснювалося відповідно до норм водопостачання, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради 30 від 25 травня 2010 року та тарифів, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 16 грудня 2020 року №2499, від 22 грудня 2021 року №2841.
       Відповідач користувався вказаними вище послугами, однак у повному обсязі не сплачував грошові кошти за їх надання, у зв`язку з чим за період з 01 січня 2021 року по 01 липня 2022 року утворилася заборгованість у розмірі 2601,26 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості.
       Позивачем було направлено на адресу відповідача пропозицію про укладення договору з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 16 грудня 2021 року. 
       Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2024 року позов ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 2601,26 грн. Вирішено питання щодо судових витрат. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» у задоволенні позовних вимог.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що позивачем не надано доказів на підтвердження існування між сторонами правовідносин, як між надавачем та споживачем послуг з водопостачання та водовідведення.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, тому не підтверджує обґрунтованість розміру заявлених позовних вимог.
Матеріали справи не містять доказів відкриття та існування особового рахунку саме за відповідачем, як споживачем житлово-комунальних послуг. Стверджує, що він не надав жодних документів та дозволу для відкриття особового рахунку. 
Крім цього, матеріали справи не містять доказів щодо надання відповідачеві комунальних послуг, отримання яких він заперечує. 
Як на підставу задоволення вимог апеляційної скарги посилається на те, що позивачем не надано рахунків за сплату комунальних послуг, які б охоплювали спірний період.
Днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи (п.2 ч.6 ст. 272 ЦПК України). 
Позивач ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» отримав у електронний кабінет копію апеляційної скарги та ухвали Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується довідками про доставку електронного документу. 
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» не скористалося. 
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (2601,26 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову (90840 грн).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , і складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 27,1 кв.м. (а.с. 12), у якій зареєстрований та проживає один (а.с. 9,11). 
У грудні 2021 року ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» засобами поштового зв`язку надіслало на адресу відповідача примірник договору №145075/20211216/П2 з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (без обслуговування внутрішньобудинкових систем) код особового рахунку № НОМЕР_2 (а.с. 14-18).
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем за період з 01 січня 2021 року по 01 липня 2022 року ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати послуг за водопостачання, водовідведення та абонентської плати у розмірі 2601,26 грн. При цьому, з цього документа убачається, що у 2021 році відповідач сплати на користь позивача грошові кошти в сумі 1093,66 грн, а саме за січень 2021 року – 193,66 грн, за березень 2021 року – 300 грн, за червень 2021 року – 600 грн. Починаючи з липня 2021 року ОСОБА_1 припинив сплачувати грошові кошти за комунальні послуги (а.с. 6-7).
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач отримував послуги, надані позивачем, при цьому не надав доказів належного виконання покладених на нього обов`язків зі сплати таких послуг, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не спростував.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частиною першою статті 611 ЦК України).
Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 5 Закону до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Згідно з пунктами 1,6, 9 частини першої  статті 7 Закону споживач має право: одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг;складати та підписувати акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт.
Відповідно до пунктів 1,5 частини другої статті 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
       Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі N 712/8916/17 (провадження N 14-448 цс 19) та в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі N 750/12850/16-ц (провадження N 61-11107 св 18), від 06 листопада 2019 року у справі N 642/2858/16 (провадження N 61-26204 св 18), від 04 вересня 2022 року у справі N 201/1807/21 (провадження N 61-2572 св 22), від 07 листопада 2023 року у справі N 643/17352/20 (провадження N 61-9449 св 22), від 22 грудня 2023 року у справі N 607/2611/22 (провадження N 61-9399 св 23), від 25 березня 2024 року у справі N 462/1232/23 (провадження N 61-16076св23),  від 02 жовтня 2024 у справі № 755/292/22 (провадження N 61-18325св23),  від 31 липня 2025 № 947/25386/23 (провадження N 61-15626св24).
       Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин та втратили чинність 01 травня 2022 року (далі - Правила N 630).
У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства (пункт 21 Правил).
Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки (пункт 30 Правил N 630).
Відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі - споживач), який отримує або має намір отримувати послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі - послуги), а також визначеною власником (співвласниками) особою, що здійснює розподіл обсягів послуг, врегульовані Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. № 690 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 р. № 85) (далі Правила №690).
Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуг (абз.5 п.14 Правил №690).
Вартість послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення визначається за обсягом спожитих послуг та встановленими відповідно до законодавства тарифами (п. 32 Правил №690).
Плата за послуги розраховується виходячи з розмірів затверджених тарифів та обсягу спожитих послуг, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства (пункт 33 Правил №690).
Споживач здійснює оплату спожитих послуг щомісяця в порядку та строки, визначені договоро (п. 38 Правил №690).
Споживач не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуг (п. 39 Правил №690).
У разі ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості виконавець проводить перерахунок вартості послуг в установленому законодавством порядку та сплачує споживачу неустойку (штраф, пеню) у порядку та розмірі, визначених законом або договором (п. 40 Правил №690).
Індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договір у порядку і випадках, визначених законом (у тому числі з урахуванням рішення співвласників багатоквартирного будинку щодо обраної моделі договірних відносин у багатоквартирному будинку); оплачувати надані послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, а також вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором (п.п. 1,5 п.47 Правил №690).
Виконавець має право звертатися до суду в разі порушення споживачем умов договору (п.п. 6 п 49 Правил №690).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19)).
Матеріалами справи підтверджується, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 відповідач зареєстрував 28 вересня 2013, заборгованість зі сплати вартості послуг, наданих позивачем, обрахована з 01 січня 2021 року, тобто після набуття відповідачем права власності на квартиру та реєстрації речових прав на майно. 
Факт проживання у зазначеній вище квартирі у період з 01 січня 2021 року по 01 липня 2022 року скаржник не заперечує. 
Ураховуючи викладене, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання зі сплати за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем за надані з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 січня 2021 року по 01 липня 2022 року, яка відповідно до розрахунку наданого позивачем становить 2601,26 грн.
Відповідачем усупереч ст. 12,81 ЦПК України, що є його процесуальним обов`язком 
вказаний вище розрахунок заборгованості не спростовано, власний контррозрахунок скаржник не надав.
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на відсутність між сторонами договору про надання комунальних послуг, як на підставу звільнення від сплати заборгованості за надання таких послуг, оскільки факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути правовою підставою для звільнення споживача від оплати за спожиті послуги.
Аргументи скаржника про те, що позивачем не надавалися послуги з водопостачання та водовідведення колегія суддів відхиляє, зважаючи на відсутність складених скаржником актів-претензій або інших доказів щодо не надання позивачем комунальних послуг.
Колегія суддів зауважує, що вчинення відповідачем таких дій, як часткова сплата грошових коштів за надані комунальні послуги, а саме за січень 2021 року у розмірі 193,66 грн, за березень 2021 року у розмірі 300 грн, за червень 2021 року на суму 600 грн, що не заперечується скаржником, є фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору).
Як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§ § 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", заява N 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", заява N 49684/99).
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги за своєю суттю зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права та переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи. 
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367,374,375,382-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                 Ю.П. Лозко

Судді:                                                                  В.В. Кострицький

М.В. Назарова