Справа № 149/1096/25
Провадження № 22-ц/801/1719/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року	Справа № 149/1096/25	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Гончарук-Аліфанової О. Ю. від 03 червня 2025 року,

встановив:

       У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (далі – ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з  ОСОБА_1 на його користь 9 760 грн 00 к. заборгованості за договором № 156198 про надання фінансового кредиту від 04 жовтня 2020 року, з яких: 
- 2 000 грн 00 к. заборгованість за тілом кредиту; 
- 7 760 грн 00 к. заборгованість за процентами,
а також понесені судові витрати.
       На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 04 жовтня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Займер» (далі – ТОВ «Займер») та  ОСОБА_1 укладено електронний договір № 156198 про надання фінансового кредиту, за умовами якого позичальниці надано кредит в сумі 2 000 грн 00 к., зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.
        ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
       28 жовтня 2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до якого ТОВ «Займер» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
       Відповідно до реєстру боржників від 28 жовтня 2021 року до договору факторингу № 01-28/10/2021 ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло право грошової вимоги до  ОСОБА_1 . 
       Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 червня 2025 року позов задоволено.
       Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за договором № 156198 про надання фінансового кредиту від 04 жовтня 2020 року у сумі 9 760 грн 00 к.; 2 422 грн 40 к. у відшкодування витрат зі сплати судового збору; 4 500 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли кредитні відносини,  ОСОБА_1  отримала кредитні кошти, свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення коштів та сплати процентів за користування ними не виконала, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» отримало право вимоги за договором факторингу, тому суд прийшов до висновку про стягнення заборгованості у загальному розмірі 9 760 грн 00 к. 
       Крім того на підставі статті 141Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд першої інстанції стягнув з відповідачки на користь позивача судові витрати, які включали судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 к. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4 500 грн 00 к. Суд, врахувавши співмірність наданих представником ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» – адвокатом Пархомчуком С. В. послуг зі складністю справи, витраченим адвокатом часом, обсягом наданих послуг, ціною позову, взявши до уваги клопотання відповідачки про зменшення витрат на правничу допомогу, зменшив розмір цих витрат.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове – про відмову у позові; стягнути з ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» на її користь 3 633 грн 60 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та 3 000 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалася на те, що договір факторингу є неукладеним, тому що позивач не надав доказів сплати другої частини ціни продажу, а також повної сплати першої частини. Крім того договір факторингу діяв лише до 30 січня 2023 року, а доказів його продовження позивачем надано не було. Щодо неправомірного нарахування процентів зазначала, що відповідно до кредитного договору строк кредитування становив 14 днів – з 04 жовтня 2020 року по 17 жовтня 2020 року. Однак позивач нарахував проценти за період, що значно перевищує визначений договором строк, а саме з 04 жовтня 2020 року по 13 січня 2025 року. Таким чином, на її думку, сума заборгованості за кредитом має становити 2 560 грн 00 к. (2 000 грн 00 к. – основна сума боргу та 560 грн 00 к. – проценти за користування кредитом за 14 днів).
       Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
       Частинами першою – четвертою 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
       Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.
       Судом встановлено, що 04 жовтня 2020 року між ТОВ «Займер» та  ОСОБА_1 укладено електронний договір № 156198 про надання фінансового кредиту, за умовами якого позичальниці надано кредит в сумі 2 000 грн 00 к., строком на 14 днів, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.
       За даними довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Платежі Онлайн» № 1376/02 від 25 лютого 2025 року на платіжну картку № НОМЕР_1  04 жовтня 2020 року було перераховано суму коштів у розмірі 2 000 грн 00 к. за договором кредиту № 156198.
       28 жовтня 2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до якого ТОВ «Займер» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
       Відповідно до реєстру боржників від 28 жовтня 2021 року до договору факторингу № 01-28/10/2021 ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло право грошової вимоги до  ОСОБА_1 . 
       З метою досудового врегулювання спору ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» направлено  ОСОБА_1 письмову вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором вих. № б/н від 13 січня 2025 року, яка залишена останньою без відповідного реагування.
       Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 156198 про надання фінансового кредиту заборгованість  ОСОБА_1  станом на 13 січня 2025 року становить 9 760 грн 00 к., з яких: 
       - 2 000 грн 00 к. заборгованість за тілом кредиту; 
       - 7 760 грн 00 к. заборгованість за процентами.
       Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
       Щодо відступлення права вимоги.
       Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
       Згідно з статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
       Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
       Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
       28 жовтня 2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до якого право вимоги за договором № 156198 про надання фінансового кредиту від 04 жовтня 2020 року перейшло до ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ».
       Відповідно до пункту 6.1. договору факторингу клієнт передає (відступає) фактору права вимоги до боржників, які виникли у клієнта внаслідок невиконання боржниками умов кредитних договорів, та які входять до портфелю заборгованості. Загальний розмір портфеля заборгованості боржників, права вимоги до яких відступаються, складає 355 346 652 грн 97 к.
       Права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами цього договору. В разі невиконання фактором вимог пункту 7.2. договору, договір вважається неукладеним, при цьому в разі невиконання фактором зобов`язання щодо сплати другої частини ціни продажу, договір вважається неукладеним, а клієнт повертає фактору першу частину ціни продажу, сплачену відповідно до пункту 7.2. договору. Відступлення права вимоги за цим договором здійснюється без згоди боржників (пункти 6.2.3, 6.2.4 договору).
       У пункті 7 цього договору установлено, що фактор здійснює оплату клієнту шляхом перерахування 1 444 834 грн 08 к., така оплата здійснюється двома платежами (по 50 %) – протягом п`яти та двадцяти робочих днів з дати підписання сторонами цього договору.
       На підтвердження відступлення прав вимоги сторонами підписано договір факторингу № 01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року та реєстр боржників до договору факторингу.
       Крім того матеріалами справи також підтверджено факт здійснення оплати за відступлення права вимоги ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» на рахунок ТОВ «Займер» (копії платіжних доручень від 02 листопада 2021 року та від 23 листопада 2021 року про оплату за відступлення права вимоги по договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року згідно з реєстром боржників додаток № 1 від 28 жовтня 2021 року).
       Таким чином перелічені вище документи підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта, ТОВ «Займер», до фактора, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ».
       Апеляційний суд звертає також увагу, що згідно зі статтею 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.
        Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, – на момент його виконання.
       Жодних заперечень щодо зобов`язання зі сплати боргу ТОВ «Займер», як і доказів про сплату цього боргу попередньому кредитору, чи принаймні вжиття заходів для такої сплати ОСОБА_1  не навела, відповідно решта правовідносин, які виникли з договору факторингу, зокрема й його оплата, стосуються лише його сторін ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» і не впливають на обсяг прав і обов`язків відповідачки.
       Щодо доведеності укладання кредитного договору.
       Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
       Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
       Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. 
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
       Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
       Закон України «Про електронну комерцію» (далі – Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
       Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
       Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
       Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
       Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).
       Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
       Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. 
       Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
       При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини першої статті 3 Закону).
       З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено. 
       Як видно з матеріалів справи кредитний договір між первісним кредитором укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Зі змісту договору встановлено, що  ОСОБА_1 при його оформленні зазначила свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, зареєстроване місце проживання, електронну адресу, номер телефону, платіжну картку.
        ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав  ОСОБА_1 за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який заявниця використала для підтвердження підписання договору позики.
       Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі  ОСОБА_1 для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
       Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
       Таким чином позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 2 000 грн 00 к. є обґрунтованими.
       Щодо стягнення процентів за користування кредитом.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
       У постанові від 05 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 виснувала: «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін – на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання».
       Укладаючи 04 жовтня 2020 року електронний договір № 156198 про надання фінансового кредиту між сторонами було узгоджено наступні умови:
       Згідно з пунктом 1.1. договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 2 000 грн 00 к. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.
       Кредит надається строком на 14 днів, до 17 жовтня 2020 року. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730 % річних від суми кредиту в розрахунку 2 % на добу. Кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної картки, вказаної клієнтом (пункти 1.2., 1.3., 1.4. договору).
       Пунктом 3.3.3 договору визначено, що клієнт має право продовжити строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в графіку розрахунків, в повному обсязі нараховані проценти по кредиту.
       Доказів того, що позичальниця ініціювала продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять.
       Враховуючи, що кредит надавався строком на 14 днів до 17 жовтня 2020 року (строк кредитування), то ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
       Отже розмір процентів відповідно до умов договору, який підлягає стягненню з відповідачки, становить 560 грн 00 к. за період з 04 жовтня 2020 року по 17 жовтня 2020 року, виходячи з розрахунку: 2 000 грн 00 к. (тіло кредиту) х 2 % (відсоткова ставка) х 14 днів (строк кредиту).
       Вимог про застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, зокрема прострочення сплати суми кредиту та нарахованих процентів згідно з частиною другої статті 625 ЦК України позивач не заявляв.
       Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив вказані докази у справі та не надав їм належної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки процентів, які були нараховані поза межами, погодженого сторонами договору позики, строку кредитування.
       Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно за договором про надання фінансового кредиту № 156198 від 04 жовтня 2020 року з відповідачки підлягає стягненню 2 560 грн 00 к., з яких: 2 000 грн 00 к. заборгованість за тілом кредиту; 560 грн 00 к. заборгованість за процентами.
       Щодо судових витрат.
       Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
       Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).
       Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
       Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
       У частині третій статті 137 ЦПК України вказано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
       Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
       У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 № 23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
       Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).
       За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
       У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
       Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. 
       Під час подання позову ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» сплатило 2 422 грн 40 к. судового збору та 10 500 грн 00 к. на правничу допомогу. 
       На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції до позовної заяви долучено: договір про надання правничої допомоги від 29 грудня 2023 року, додаткову угоду № 1 до договору про надання правничої допомоги від 27 грудня 2024 року, акт про отримання правничої допомоги від 05 травня 2025 року, рахунок від 05 травня 2025 року, платіжну інструкцію № 3 8334 про сплату витрат на правничу допомогу у розмірі 10 500 грн 00 к.
       Враховуючи співмірність наданих адвокатом Пархомчуком С. В. послуг зі складністю справи, витраченим адвокатом часом, обсягом наданих послуг, ціною позову; взявши до уваги клопотання відповідачки про зменшення витрат на правову допомогу, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 4 500 грн 00 к. витрат на правничу допомогу.
       Оскільки позовні вимоги ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» задоволено на 26,23 % (2 560 грн 00 к. х 100 / 9 760 грн 00 к.), то з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 635 грн 39 к. (26,23 % х 2 422 грн 40 к. / 100 %) у відшкодування судового збору та 1 180 грн 35 к. (26,23 % х 4 500 грн 00 к. / 100 % ) у відшкодування витрат на правничу допомогу, а всього 1 815 грн 74 к.
       За подання апеляційної скарги  ОСОБА_1 сплатила 3 633 грн 60 к. судового збору та 3 000 грн 00 к. витрат на правничу допомогу. 
       Разом з апеляційною скаргою відповідачка надала: договір про надання правничої допомоги від 16 червня 2025 року, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 16 червня 2025 року, акт про надану професійну правничої допомоги від 18 червня 2025 року. 
       Оскільки на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надані відповідні письмові докази, клопотання про зменшення цих витрат від ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» не надходило, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідачки 3 000 грн 00 к. судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено на 73,77 %, відповідно з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню 2 680 грн 51 к. (73,77 % х 3 633 грн 60 к. / 100 %) судового збору за подання апеляційної скарги та 2 213 грн 10 к. (73,77 % х 3 000 грн 00 к. / 100 %) у відшкодування витрат на правничу допомогу, а всього 4 893 грн 61 к.
       З урахуванням положень частини десятої статті 141 ЦПК України, з ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» необхідно стягнути на користь  ОСОБА_1 3 077 грн 87 к. (4 893 грн 61 к. – 1 815 грн 74 к.) понесених ним судових витрат.
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 червня 2025 року скасувати і ухвалити нове.
       Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за договором № 156198 про надання фінансового кредиту від 04 жовтня 2020 року у сумі 2 560 (дві тисячі п`ятсот шістдесят) грн 00 к., з яких 2 000 грн 00 к. заборгованості за тілом кредиту, 560 грн 00 к. заборгованості за процентами.
       Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» на користь  ОСОБА_1 3 077 (три тисячі сімдесят сім) грн 87 к. понесених судових витрат.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
       Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ», м. Київ, вул. Кирилівська, 82, офіс 7, код ЄДРПОУ 42228158.
       Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. Ю. Береговий        

                                                                               О. В. Ковальчук