ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 жовтня 2025 року 
м. Київ
справа № 545/2004/22
провадження № 51-595км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                            ОСОБА_4 , 
прокурора                            ОСОБА_5 ,
захисника                            ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 4 березня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120222211600000012, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Монастирище Ічнянського району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Ніжинського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2003 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 188, ст.ст. 69, 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, за вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12 вересня 2008 року за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, звільненого 3 жовтня 2017 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком районного суду ОСОБА_7 засуджено за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні умисного вбивства потерпілої ОСОБА_8 , тобто в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, яке було вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за обставин, детально викладених у вироку. 
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора. Вирок районного суду змінив, виключивши з його мотивувальної частини посилання на обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 . В решті вирок залишив без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення пом`якшивши ОСОБА_7 покарання до 10 років позбавлення волі. 
Ну думку захисника, суд апеляційної інстанції дійшов до неправильного висновку про необхідність виключення з вироку місцевого суду обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки вона узгоджується із іншими обставинами та поведінкою засудженого. 
Зокрема, засуджений викликав швидку допомогу, із місця злочину не зник, хоча мав таку можливість, дізнавшись від лікарів, що потерпіла померла, він дочекався працівників поліції, яким розповів про обставини вчиненого та вказав, що він у цьому винен. 
Крім того, під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_7 вказав обставини вчинення кримінального правопорушення, механізм та спосіб нанесення тілесних ушкоджень, а у суді визнав свою вину та розкаявся у вчиненому. 
У підсумку захисник вважає, що судами безпідставно не визнано ряд обставин такими, що пом`якшують покарання засудженому, та помилково враховано обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочинів.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК в касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про несправедливість призначеного засудженому покарання через суворість, то Суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у п. 3 ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. 414 КПК.
Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Таким чином, питання стосовно призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Відповідно до положень статей 3, 27 Конституції України, життя людини є найвищою соціальною цінністю і кожна людина має невід`ємне право на життя. 
Так, вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, яке було вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство. 
Санкція ч. 2 ст. 115 КК альтернативно передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі.
Як убачається з вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, урахував фактичні обставини та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким, дані про особу винного, котрий раніше судимий, зокрема, за умисне вбивство, обставину, яка пом`якшує покарання (каяття засудженого у скоєному) та обставину, що його обтяжує (рецидив злочинів).
З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що достатнім для виправлення та перевиховання ОСОБА_7 , а також попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання на певний строк у межах санкції кваліфікованого злочину, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Не погодившись з вироком суду сторони захисту та обвинувачення оскаржили його в апеляційному порядку. 
Зокрема, засуджений просив перекваліфікувати його дії на ч. 2 ст. 121 КК та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК, при цьому врахувавши ряд пом`якшуючих покарання обставин та виключивши з вироку обтяжуючу покарання обставину - рецидив злочину.  
За результатами перегляду кримінального провадження суд апеляційної інстанції залишив без задоволення апеляційну скаргу засудженого, частково погодився з доводами прокурора та змінив вирок місцевого суду, виключивши з його мотивувальної частини посилання на обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 .
Обґрунтовуючи таке рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно вимог діючого законодавства, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. 
При цьому факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у мотивованих висновках суду при ухваленні вироку.
Щире каяття - це певний психічний стан особи винуватого, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї винуватості, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної злочином шкоди, тобто визнання винуватості є складовою частиною щирого каяття особи. 
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.
Водночас, винуватість у вчиненому злочині ОСОБА_7 визнав частково, хоча і вказав, що завдавав ударів потерпілій, однак задля уникнення відповідальності за вчинене, применшив їх кількість. 
Крім того, засуджений заперечив локалізацію нанесення ударів потерпілій в ділянку грудної клітини та по спині, при цьому достовірно знаючи те, що смерть ОСОБА_8 настала внаслідок закритої тупої травми грудної клітини з розвитком двобічного пневмотораксу, що ускладнилось гострою легенево-серцевою недостатністю. 
Також, ОСОБА_7 висунув версію про те, що потерпіла могла отримати тілесні ушкодження під час падіння на дерев`яні сходи та з дивана, що було спростовано дослідженими доказами і показаннями експерта, допитаного у місцевому суді, котрий підтримав висновки судово-медичних експертиз та вказав, що загиблій було нанесено не менше п`ятдесяти травматичних впливів. Всі виявлені на трупі потерпілої тілесні ушкодження були спричинені в короткий проміжок часу. Можливість утворення закритої тупої травми грудної клітини, що виявлена у постраждалої, внаслідок падіння на поверхню з висоти власного росту виключається, зокрема, і при падінні на дерев`яні сходинки біля кухні, про що зазначав ОСОБА_7 .
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність щирого каяття у ОСОБА_7 та дійсного розкаяння останнього у вчиненому, з чим погоджується й колегія суддів.
При цьому слід зазначити, що рішення суду апеляційної інстанції про виключення з вироку районного суду вищевказаної пом`якшуючої покарання обставини, ніяк не вплинуло на вид та розмір призначеного ОСОБА_7 покарання.
Також судом апеляційної інстанції перевірялись твердження захисту про помилкове врахування при призначенні покарання обставини, що його обтяжує - рецидив злочинів, оскільки, на думку сторони захисту, ця ознака злочину вже була врахована при кваліфікації злочину за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що виходячи з того, що згідно зі ст. 34 КК рецидивом злочину визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин, не зняту або не погашену в установленому законом порядку, у кожній справі необхідно з`ясовувати відповідні дані.
Відхиляючи твердження сторони захисту в цій частині, апеляційний суд вказав, що в даному випадку рецидив кримінальних правопорушень утворюється не за вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12 вересня 2008 року (попередній вирок), яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, а за вироком Ніжинського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2003 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 188 КК, оскільки за даним вироком судимість є також непогашеною. 
Отже, підстав для виключення такої обтяжуючої покарання обставини, як рецидив злочинів, апеляційний суд не знайшов. Відтак, всупереч твердженням захисника, суд перевірив належним чином наявність у ОСОБА_7 непогашеної судимості за вироком суду від 24 грудня 2003 року.
Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначив, що в ході судового розгляду не знайшли свого об`єктивного підтвердження дані про віктимну поведінку потерпілої ОСОБА_8 відносно ОСОБА_7 , а наявність у останнього тяжкого захворювання не завадило йому вчинити особливо тяжкий насильницький злочин. 
Щодо аналогічних посилань скаржника в касаційній скарзі, на незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 через наявність у нього тяжкої хвороби, то слід зазначити, що це не зумовлює обов`язкової зміни оспорюваних рішень. Натомість питання про звільнення особи від покарання за хворобою може бути вирішено в порядку виконання вироку за правилами п. 6 ч. 1 ст. 537, ст. 539 КПК.
Відносно доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_7 викликав швидку медичну допомогу та з місця вчинення злочину не зникав, то апеляційний суд вказав, що цю обставину було у повній мірі враховано місцевим судом, про що свідчить непризначення ним найвищої міри покарання, визначеної у санкції ч. 2 ст. 115 КК, у вид довічного позбавлення волі. 
З урахуванням даних про особу винного, тяжкості вчиненого ним злочину та конкретних обставин справи, колегія суддів апеляційного суду погодилася з видом та розміром покарання, обраного місцевим судом ОСОБА_7 , та не знайшла підстав для застосування положень ст. 69 КК і пом`якшення покарання.
Таким чином апеляційним судом перевірені та визнані безпідставними доводи засудженого про наявність, на його думку, пом`якшуючих покарання обставин, які є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі захисника.
На думку колегії суддів, судом було враховано всі обставини, які мають правове значення при виборі покарання та способу його відбування. 
Зважаючи на зазначене, Верховний Суд приходить до висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає меті покарання, є співмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам. Крім того, воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК. 
Отже, правових підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через суворість, як зазначає в касаційній скарзі захисник, колегія суддів не вбачає. Інші доводи касаційної скарги не містять у собі даних, які би могли ставити під сумнів законність оскаржуваних судових рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 4 березня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                     ОСОБА_3