ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/13081/23                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Войтович  І. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  20 жовтня 2025 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача:                                                                                                 Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                           Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міжнародного міжвідомчого Багатопрофільного центру підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міжнародного міжвідомчого Багатопрофільного центру підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міжнародного міжвідомчого Багатопрофільного центру підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України), в якому просить:
- стягнути з Міжнародного міжвідомчого Багатопрофільного центру підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) середній заробіток в сумі 176 196, 60 за час затримки повного розрахунку при звільненні щодо оспорюваної суми 50 146, 50 грн, з розрахунку 180,99 грн в день, за період з 14.04.2020 по 13.12.2022.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що не проведення розрахунку при звільненні є підставою для виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.         
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з Міжнародного міжвідомчого Багатопрофільного центру підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 25 073,25 грн (двадцять п`ять тисяч сімдесят три гривні 25 копійок) за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 14.04.2020 по 13.12.2022.
В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , Міжнародний міжвідомчий Багатопрофільний центр підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) звернулися із апеляційними скаргами.
В апеляційній скарзі Міжнародний міжвідомчий Багатопрофільний центр підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) посилаючись на порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В своїх обґрунтуваннях зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував суму середнього заробітку, яку визначив для стягнення за час затримки повного розрахунку. Вважає, що судом неправильно застосовано норму матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення. Просить суд оскаржуване судове рішення скасувати повністю, ухвалите нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2025 та від 29.07.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Від ОСОБА_1 до суду 04.03.2025 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що ним не пропущено строк звернення до суду, оскільки позовну заяву подано 07.02.2023, отримано судом першої інстанції 20.02.2023, однак зареєстровано лише 20.04.2023 через навантаження у суді першої інстанції у зв`язку із ліквідацією Окружного адміністративного суду. На підтвердження вказаних обставин надає до суду докази онлайн листування із судом першої інстанції.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи наявність в апеляційній скарзі відповідача доводів щодо пропуску позивачем строку на звернення до адміністративного суду із позовом, колегія суддів дійшла висновку про необхідність першочергово здійснити перевірку останніх для вирішення питання про наявність або відсутність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.
Відповідно до п. 1 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.
За змістом статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України     для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.                
Як свідчать встановлені обставини справи, предметом даного спору є спірні правовідносини щодо виплати одноразової грошової допомоги    при звільнені.
Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, апеляційний суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення    статті 233 КЗпП України    в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із   Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати    без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України    викладено в такій редакції:
"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у    тримісячний строк    з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 та від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21.
Разом з тим, колегія суддів наголошує, що відповідно до пункту першого   глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені   статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383   "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236" дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 червня 2023 року.
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених   статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Колегія суддів зауважує, що у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду сформувала єдиний підхід до застосування  статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.
Зокрема, Судова палата зазначила, що частиною першою статті 58 Конституції України    передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Судова палата урахувала позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, яку неодноразово висловлював Конституційний Суд України, зокрема, у Рішеннях від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той    закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія    закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
З урахуванням викладеного Судова палата констатувала:
1) якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії    статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції    Закону України  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням    статті 233 КЗпП України    (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми    статті 233 КЗпП України    (у редакції    Закону України    Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин);
2) з урахуванням пункту 1    глави    Прикінцеві положення    КЗпП України    та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними    статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України                при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно матеріалів справи, право позивача на виплату у належному розмірі сум додаткової винагороди виникло до 19.07.2022.
Період до 19.07.2022 не обмежується у часі строком звернення до суду.
Таким чином, строк, визначений частиною другою статті 233 Кодексу Законів про працю України, позивачем не було порушено.
По суті спірних правовідносин апеляційний суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу командувача Національної гвардії України від 27.03.2020 року № 59 о/с та наказу начальника Міжнародного центру НГУ від 14 квітня 2014 року № 86, 14 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас (за станом здоров?я) та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
При звільнені позивачу безпідставно не нараховано всі належні виплати, зокрема одноразова грошова допомога при звільненні передбачена частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2021 у справі № 640/13157/20 зобов`язано начальника Міжнародного центру Національної гвардії України ОСОБА_2 внести зміни до наказу начальника Міжнародного центру Національної гвардії України від 14.04.2014 № 86 в частині визначення періоду для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме передбачити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України « Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів » («Міжнародний центр») на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову грошову допомогу при звільнені в розмірі 50 146,50 грн (п`ятдесят тисяч сто сорок шість грн 50 коп.).
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України « Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів » («Міжнародний центр») на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з 14.04.2020 по 28.04.2020 в розмірі 9 461,76 грн (дев`ять тисяч чотириста шістдесят одна грн 76 коп.).
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України « Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів » («Міжнародний центр») на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 103 888,26 грн (сто три тисячі вісімсот вісімдесят вісім грн 26 коп.) за час затримки повного розрахунку щодо оспорюваної суми 50 146,50 грн з розрахунку 180,99 грн в день за період з 14.04.2020 по 09.11.2021.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2022 по цій справі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України « Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів » («Міжнародний центр») задоволено частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року скасовано в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України « Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів » («Міжнародний центр») на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в сумі 103 888, 26 грн за час затримки повного розрахунку щодо оспорюваної суми 50 146, 50 грн (абзац шостий резолютивної частини рішення) і в задоволенні позову в цій частині відмовлено.
Стосовно позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати оспорюваної суми одноразової грошової допомоги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що судом у вищезазначеній справі лише встановлено порушене право позивача на отримання вихідної допомоги, однак така ще не виплачена відповідачем на виконання рішення суду, а відтак неможливо встановити період такої затримки, тому вказані вимоги є передчасними і задоволенню не підлягають.
На виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2022 у справі №640/13157/20 проведено повний розрахунок 13 грудня 2022 року, що підтверджується відповідною довідкою, наявною в матеріалах справи (а.с.19).
Вважаючи, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду за стягненням середнього заробітку.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача є справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25 073,25 грн (половина суми одноразової грошової допомоги при звільненні позивача). Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 25 073,25 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Оскільки позивач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визначення суми, яка підлягає стягненню позивачу за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 14.04.2020 по 13.12.2022, то саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Так, в мотивувальній частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2021 № 640/13157/20 встановлено розмір середньоденного грошового забезпечення позивача з урахуванням пропорційності заборгованості.
Зокрема, у вказаному рішенні судом зазначено, що оскільки розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 675,84 гривень ((20275, 11 грн. + 20275,11 грн) / 60 днів = 675,84 грн), то, з урахуванням пропорційності заборгованості, розмір відшкодування за кожен день затримки у виплаті 50 146,50 грн з 14.04.2020 року складає 180,99 грн: (675,84 грн./100% X 26,78% = 180,99 грн). Тобто, за кожен день затримки розрахунку з позивачем, відповідач має сплатити 180,99 грн (сто вісімдесят гривень 99 копійок).
Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Крім того, в матеріалах справи міститься довідка про доходи ОСОБА_1 , згідно якої розмір отриманого позивачем у лютому, березні 2020 року грошового забезпечення становить 20275,11 грн / місяць. Як наслідок, середньоденний розмір грошового забезпечення становить 675,84 грн (20275,11*2) / 60 (а.с.45).
При цьому, фактична виплата коштів здійснена 13.12.2022 у розмірі 50 146,50 грн.
Як наслідок, позивач вважає за необхідне виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 14.04.2020 по 13.12.2022 (до дня фактичного розрахунку), у сумі 176 284,26 грн (позивач просить 176 196,26 грн) (974 дні х 180,99 грн).
Так, правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Згідно з пунктом 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Враховуючи, що період затримки розрахунку становить 974 календарних дні (з 14.04.2020 по 13.12.2022), тому сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, повинна становити 658 268,16 грн (974 дні х 675,84 грн).
Разом з тим, колегія суддів враховує, що Законом №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Таким чином, на час звільнення позивача, стаття 117 КЗпП України не передбачала жодного обмеження періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Проте, на час проведення з позивачем повного розрахунку - 13.12.2022, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком - у шість місяців.
Таким чином, період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі поділяться на дві частини до та після 19.07.2022, а саме:
1) період з 14.04.202 по 18.07.2022 - до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, та висновки Верховного Суду у справі №480/3105/19, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19.07.2022;
2) період з 19.07.2022 по 13.12.2022 - до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.
Такий правовий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі, викладеною у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.
Отож у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Щодо періоду з 14.04.2020 по 18.07.2022 слід зазначити наступне.
Так, сума компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути співмірною з сумою, яку позивач не отримав під час звільнення.
Зокрема, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові підсумувала, що з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, враховуючи:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
Такі висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
З огляду на вказане, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.
Водночас, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
У цьому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум, зменшується відповідно і розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
У даному випадку, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд звернув увагу на необхідність врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, та чітку формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, яка міститься у цій постанові Верховного Суду.
Так, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
У свою чергу, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем порушено строки виплати індексації у розмірі 50 146, 50 грн, яку фактично виплачено лише 13.12.2022, втім, враховуючи положення статті 117 КЗпП України у новій редакції, яка діяла до 19.07.2022, відтак вказаний строк з 14.04.2020 по 18.07.2022, що становить 826 календарних дні, а розрахований розмір середнього заробітку складає 558 243, 84 грн (826 дні х 675,84 грн), що є непропорційним до розміру невиплаченої суми, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
При обранні способу зменшення заробітку, слід враховувати принцип пропорційності, тому колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 50 146, 50 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.04.2020 по 18.07.2022.
Щодо періоду з 19.07.2022 по 13.12.2022 - до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями (184 календарних дні), проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив, слід зазначити наступне.
Так, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 13.12.2022 (не більше як шість місяців) становить 124 354, 56 грн (184 дні х 675,84).
Враховуючи викладене, позивачу підлягає до виплати середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 174 501,06 грн (50 146,50 + 124 354,56 грн).
Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача частково спростовують висновки суду першої інстанції.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем ні в суді першої та апеляційної інстанції жодними доказами не спростовано зазначений позивачем розрахунок.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи дослідив обставини, які мають значення для справи, однак допустив неправильне застосування норм матеріального права при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
У силу п.2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міжнародного міжвідомчого Багатопрофільного центру підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі №320/13081/23 змінити в резолютивній частині, виклавши абзац 2 його резолютивної частини в наступній редакції:
«Стягнути з Міжнародного міжвідомчого Багатопрофільного центру підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток в сумі 174 501 (сто сімдесят чотири тисячі п`ятсот одну) гривень 06 копійок за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 14.04.2020 по 13.12.2022».
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі №320/13081/23 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя - доповідач                                                                                         О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                    О.В.Карпушова

                                                                                                 Є.І.Мєзєнцев