Дата документу 17.09.2025 Справа № 333/5676/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/5676/24                                     Головуючий у 1 інстанції Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/866/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
17 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Подліянової Г.С.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3  – ОСОБА_4  на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування про визначення порядку участі батька у вихованні дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:
У червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування про визначення порядку участі батька у вихованні дитини.
В якому зазначав, що 07.06.2019 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою, ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син – ОСОБА_5 . 
Як вказує позивач, він з квітня 2022 року проходить військову службу та бажає спілкуватися з сином, проте відповідачка створює йому перешкоди у цьому, не повідомляє про зміну місця проживання, про місцезнаходження сина, не дозволяє йому спілкуватися з сином. 
Позивач зазначає, що у період з 28.05.2024 року по 06.06.2024 року він перебував у щорічній відпустці, про що повідомляв відповідачку, але сина так і не побачив. 
Посилаючись на те, що вирішити спір добровільно неможливо, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1 ) не чинити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_2 ) перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з сином – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 шляхом визначення наступних способів участі батька у вихованні та спілкуванні з сином:
- встановити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 необмежене спілкування та побачення з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за місцем його знаходження, навчання або за місцем перебування/проживання позивача та дозволити під час його канікул тимчасові виїзди сина з батьком у період всіх канікул дитини (не менш ніж на тиждень), як у межах України, так і за кордоном (без обмежень), під час літніх канікул не менше ніж на два місяці (будь-який період з початку червня до кінця серпня);
- встановити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 необмежене спілкування та побачення з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між ним та сином, а також тричі на тиждень (у вівторок та четвер з 13.00 до 21.00, у неділю з 9.00 до 21.00) без присутності матері,
Також позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року позов задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у вільному спілкуванні, вихованні та побаченні його з сином – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Встановлено такі способи участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 :
- на період відпустки батька – ОСОБА_1 , за попередньою домовленістю з матір`ю, ОСОБА_3 , з урахуванням режиму дня та стану здоров`я дитини зустрічі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з малолітнім сином - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , щоденно з 13.00 год. до 19.00 год. з урахуванням графіку навчання дитини та в присутності матері дитини ОСОБА_3 , без присутності третіх осіб, з правом відвідування дитячих розважальних закладів;
- щоденно в період з 20.00 год. до 21.00 год., але не більше 30 хвилин, здійснення спілкування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку (Viber, WhatsApp, Telegram) за номером мобільного телефону, вказаного матір`ю ОСОБА_5 НОМЕР_3 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,60 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду в частині встановлення способів участі батька у вихованні дитини скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким встановити позивачу, ОСОБА_1 необмежене спілкування та побачення з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за місцем його знаходження, навчання або за місцем перебування/ проживання позивача та дозволити під час його канікул тимчасові виїзди сина з батьком у період всіх канікул дитини (не менше ніж на тиждень), як у межах України, так і за кордоном(без обмежень), під час літніх канікул не менше ніж на дна місяці (будь- який період з початку червня до кінця серпня); встановити позивачу, ОСОБА_6 необмежене спілкування та побачення з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між ним та сином, а також побачення тричі на тиждень у вівторок та четвер з 13.00 до 21.00, у неділю чи суботу з 9.00 до 21.00 чи два вихідних субота та неділя через тиждень з правом ночівлі у батька без присутності матері; Стягнути з відповідача, ОСОБА_3 судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн 00 коп. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає розумному балансу участі батька у вихованні дитини і не відповідає якнайкращим інтересам дитини; посилаються на невідповідність висновку органу опіки і піклування про встановлення графіку якнайкращим інтересам дитини.
Окрім цього, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_3 –  ОСОБА_4  подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду в частині встановлення способів участі батька у вихованні дитини скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким визначити наступний порядок і спосіб участі позивача у вихованні малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме: на період відпустки батька - ОСОБА_1 та в подальшому, за попередньою домовленістю з матір"ю ОСОБА_3 , з урахуванням режиму дня та стану здоров"я дитини зустрічі ОСОБА_1 з сином ОСОБА_5 , вівторок, четвер з 17.00 год до 19.00 год, неділя з 14.00 год до 18.00 год, з урахуванням графіку навчання дитини та в присутності матері дитини ОСОБА_3 , з правом відвідування дитячих розважальних закладів. Або в будь-який інший день та час за попередньою домовленістю між батьками. Судові витрати по справі, що включають витрати на оплату судового збору та витрат на правничу допомогу, розподілити відповідно до вимог ЦПК України та пропорційно задоволених вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачка не створювала та не перешкоджала у спілкуванні батька та сина; встановлений судом графік, який полягає у щоденних зустрічах дитини з батьком (на період відпустки позивача) та ще й з 13.00 год до 19.00 год (прогулянки по шість годин) не забезпечує якнайкращі інтереси дитини; позивач під час застосування такого порядку і способу участі у вихованні сина, ігнорує режим дня та графік навчання дитини.
Відзивів на апеляційні скарги не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з огляду на наступне. 
За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. 
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходи з того, що позивач в силу знаходження його на військовій службі в зоні ведення бойових дій не в змозі був звернутися до органів опіки та піклування для вирішення питання, з огляду на надані позивачем докази стосовно його намагання за допомогою засобів мобільного зв`язку домовитися з матір`ю дитини щодо можливості поспілкуватися з сином, які також не знайшли позитивного вирішення, суд вважає, що права позивача можуть бути захищені лише за наявності судового рішення, а не рішення органу опіки та піклування.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що підтверджено копією свідоцтва про народження (серія НОМЕР_4 ), виданого 11.12.2019 року Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.
Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району (як органу опіки та піклування) за вих. № 22.01/01-34-212 від 28.02.2025 р орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 :
- за попередньою домовленістю з матір`ю, ОСОБА_3 , з урахуванням режиму дня та стану здоров`я дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на період відпустки батька щоденно з 13.00 год. до 19.00 год, з урахуванням графіку навчання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в присутності матері дитини ОСОБА_3 , без присутності третіх осіб, з правом відвідування дитячих розважальних закладів;
- при можливості спілкування мобільним зв`язком, щоденно з 20.00 год. до 21.00 год. безперешкодно спілкуватися з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку (Viber, WhatsApp, Telegram) за телефоном НОМЕР_5 .
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. 
Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.
У відповідності до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
У статті 5 Конвенції про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок наголошено на необхідності вжиття заходів щодо зміни соціальних та культурних моделей поведінки чоловіків і жінок для досягнення викоренення забобонів, звичаїв та всіх інших проявів, що ґрунтуються на ідеї неповноцінності чи зверхності однієї із статей або стереотипності ролі чоловіків і жінок, а також визначення загальної відповідальності чоловіків і жінок за виховання та розвиток своїх дітей за умови, що в усіх випадках інтереси дітей мають перевагу.
В аспекті наявності підстав для встановлення обмежень щодо побачень батька з дитиною заслуговує на увагу рішення Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2023 року (заява № 35481/20 "Терещенко проти України"), в якому Суд констатував порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при зменшенні періодичності побачень батька з дитиною (4 дні на місяць) без відповідних і достатніх підстав для цього, зокрема що ці обмеження відповідали найкращим інтересам дитини. Матеріали не містили відомостей про те, що особиста зустріч батька з дитиною становила ризик для добробуту чи безпеки дитини. Крім того, Судом констатовано неврахування національними судами положень статті 19 СК України, відповідно до якої, вирішуючи спори щодо участі батьків у вихованні дитини, суди могли не погоджуватися з висновком органу опіки та піклування, лише якщо висновок органу був недостатньо обґрунтованим або суперечив інтересам дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").
Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України "Про охорону дитинства").
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України).
Згідно з положеннями частини першої та другої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). 
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. 
Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. 
Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. 
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19 (провадження № 61-5501св22), від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22 (провадження № 61-2097св23). 
Судом встановлено, що між сторонами справи - батьками малолітнього ОСОБА_5 , існує спір щодо участі батька у вихованні сина, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про визначення способу участі батька у вихованні дитини.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції, правильно вважав, що наявні правові підстави для визначення способу спілкування та контакту батька з сином. З урахуванням наявності між сторонами конфлікту та неприязних стосунків, відсутності можливості домовитися щодо порядку спільного виховання дитини, визначено спосіб участі позивача у вихованні ОСОБА_5 , який передбачає відповідні дні та години їхнього спільного спілкування, контакту на нейтральній території, а також можливість їхнього спілкування засобами телефонного та інтернет - зв`язку. Крім того, з огляду на вік дитини, диференційовано способи участі батька у вихованні сина залежно від навчання останнього у відповідних освітніх закладах.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач не погоджується з встановленим графіком участі у вихованні дитини.
Однак на думку колегії суддів, вимоги апеляційної скарги щодо встановлення необмеженого спілкування та побачення з сином ОСОБА_5 , дозвіл під час його канікул тимчасові виїзди сина з батьком у період всіх канікул дитини (не менше ніж на тиждень), як у межах України, так і за кордоном(без обмежень), під час літніх канікул не менше ніж на дна місяці (будь - який період з початку червня до кінця серпня) не відповідає розумному балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.
Також, колегія суддів, вважає, що не відповідає розумному балансу на участі обох батьків у вихованні дитини, запропонований відповідачкою графік зустрічей, оскільки він значно обмежує право батька на участь у вихованні дитини.
Колегія суддів зауважує, що батько, який проживає окремо від своєї дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. 
Відновлення та сталість відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати бажання чи наміри інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.
Як уже зазначалося, що Європейський суд з прав людини наголошував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Водночас, правосуддя у справах про піклування про дитину, батьківський час завжди супроводжується гостро емоційними і мінливими стосунками батьків.
Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району (як органу опіки та піклування) за вих. № 22.01/01-34-212 від 28.02.2025 року орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 :
- за попередньою домовленістю з матір`ю, ОСОБА_3 , з урахуванням режиму дня та стану здоров`я дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на період відпустки батька щоденно з 13.00 год. до 19.00 год, з урахуванням графіку навчання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в присутності матері дитини ОСОБА_3 , без присутності третіх осіб, з правом відвідування дитячих розважальних закладів;
- при можливості спілкування мобільним зв`язком, щоденно з 20.00 год. до 21.00 год. безперешкодно спілкуватися з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку (Viber, WhatsApp, Telegram) за телефоном НОМЕР_5 .
Колегія суддів вважає, що спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_5 , визначений у висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району (як органу опіки та піклування) за вих. № 22.01/01-34-212 від 28.02.2025 року, є обґрунтованим та таким, що відповідає якнайкращим інтересам дитини.
Доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності зазначеного висновку якнайкращим інтересам дитини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку.
Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги представника відповідачки що позивач під час застосування такого порядку і способу участі у вихованні сина, ігнорує режим дня та графік навчання дитини, оскільки зазначене не підтверджується жодними доказами.
Твердження апеляційної скарги, що відповідачка не створювала та не перешкоджала у спілкуванні батька та сина, спростовуються матеріалами справи.
Апеляційний суд зауважує, що особисті неприязні стосунки між батьками, не можуть бути підставою для відмови у спілкуванні з дитиною, тому із батьків, який проживає окремо, а формальний підхід до вирішення вказаного питання є неприпустимим.
Той із батьків, який проживає окремо від своєї дитини, має право на особисте спілкування з нею, а інший не повинен перешкоджати у цьому, якщо тільки таке спілкування не супроводжується фізичним чи психічним насильством та/або буде доведено його негативний вплив на розвиток дитини (постанови Верховного Суду: від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19, від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/7011/23).
Доводи апеляційної скарги позивача щодо його знаходження на бойових позиціях і вихід на зв`язок у певний період часу може бути неможливим, не можуть бути підставою для визначення необмеженого часу спілкування з дитиною, оскільки  має бути врахований графік навчання дитини у відповідних освітніх закладах.
Верховний Суд у свої постановах неодноразово зауважував, що розвиток сімейної ситуації може бути динамічним, а отже і визначені у розглядуваній справі способи участі батька у вихованні дитини можуть бути змінені в подальшому, як за домовленістю батьків, з урахуванням інтересів дитини, так і, у разі зміни істотних обставин, за рішенням суду за позовом одного із батьків.
Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справах про права дітей та забезпечення їхніх найкращих інтересів, взаємна потреба батьків і дітей у сімейному контакті один з одним є чи не найважливішою складовою поняття "сімейне життя", і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене статтею 8 Конвенції. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальній соціальній потребі, що переслідується, та не порушувати справедливий баланс, який повинен бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення найкращих інтересів дитини (див. рішення у справі Странд Лоббен та інші проти Норвегії, № 37283/13, 30 листопада 2017 року; рішення у справі Хаддад проти Іспанії, № 16572/17, 18 червня 2019 року).
Стаття 8 Конвенції про права дитини передбачає, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.
Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ у справі Йохансен проти Норвегії", 07 серпня 1996 року).
У § 54 рішення ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.
Доводи апеляційних скарг не спростовують зазначене, зводяться до самостійного тлумачення норм чинного законодавства та незгоди скаржників з рішенням суду першої інстанції по суті спірних правовідносин.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 26 вересня 2025 року.

Головуючий

Судді: