УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 639/6106/24
провадження № 61-11982ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., 
Фаловської І. М.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 січня 
2025 рокута постанову Закарпатського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області 
від 31 січня 2025 року, яка залишена без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року, позовну заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви в частині відсутності попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат та документа про сплату судового збору.
23 вересня 2025 року  ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2025 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Також заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, оскільки повний текст постанови апеляційного суду від 01 серпня 2025 року отримав в електронному кабінеті 25 серпня 2025 року, що підтверджується карткою руху документа.
Відповідно до частини першої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу (частина третя статті 390 ЦПК України).
У частині першій статті 127 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Клопотання заявника підлягає задоволенню, оскільки копію повного тексту постанови апеляційного суду від 01 серпня 2025 року заявник отримав в електронному кабінеті 25 серпня 2025 року, що підтверджується карткою руху документа. Касаційну скаргу заявник направив до Верховного Суду 
23 вересня 2025 року, тобто протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного тексту судового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди дійшли помилкового висновку, що Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, зокрема, зазначає, що під час перерахування коштів заявник мав намір сплатити «вступний внесок» на користь організації «Траст Макворі Кепітал», оскільки вважав це необхідною умовою подальшого співробітництва із цією організацією, і був упевнений, що саме так і відбулося. Тобто мав намір отримати послуги фінансового характеру для особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. 
Вважає, що специфікою вказаного Закону є те, що він не містить вичерпного переліку відносин, на які поширюється його дія, оскільки неможливо наперед визначити всі ситуації, в яких одна сторона виступає як споживач, а інша - як продавець або виконавець. Отже, положення цього Закону поширюється на невизначене коло правовідносин, які виникають між споживачами та надавачами послуг.
Зазначає, що просив суд застосувати наслідки недійсності правочину з надання послуг, вчиненого з використанням нечесної підприємницької діяльності. Вважає, що позадоговірні відносини між споживачем та суб`єктом господарської діяльності за обставин описаних у його позові, також передбачають застосування положень Закону № 1023-ХІІ, в тому числі в аспекті заборони нечесної підприємницької практики та її наслідків.
Згідно із частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Вивчивши касаційні скарги та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
Встановлено, що у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області 
від 09 грудня 2024 року залишено без руху позов ОСОБА_1 , оскільки його подано без додержання вимог, закріплених у пунктах 3, 9 частини третьої статті 175, частинах третій, четвертій статті 177 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), а саме: 1) відсутній обґрунтований розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми, про стягнення яких пред`явлено позов; 2) немає попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 3) викладено клопотання про розгляд справи за відсутності позивача; 4) не додано документ про сплату судового збору.
На виконання вимог вказаної ухвали заявник подав до суду першої інстанції виправлену позовну заяву, однак не надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат та документ про сплату судового збору.
Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області 
від 31 січня 2025 року, яка залишена без змін постановою позовну заяву 
 ОСОБА_1 повернуто заявнику, оскільки позивачем не усунуто недоліки позовної заяви в частині відсутності попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витратта документа про сплату судового збору.
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Вказаний Закон регулює відносини між споживачами товарів 
(крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Відповідно до підпунктів 8, 11 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку, є договором, укладеним на відстані.
Права споживача в разі укладення договору на відстані регулюються статтею 13 Закону України «Про захист прав споживачів», яка є спеціальною для такого виду договорів.
Відповідно до частин першої-третьої статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» положення цієї статті не застосовуються до договорів, укладених на відстані, які стосуються: 1) правочинів з нерухомим майном, крім оренди такого майна; 2) правочинів з цінними паперами; 
3) фінансових послуг; 4) продажу товарів торговельними автоматами; 
5) телекомунікаційних послуг; 6) правочинів, здійснених на аукціоні, якщо участь у ньому можлива і без використання засобів дистанційного зв`язку.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що особливості захисту прав споживачів фінансових послуг визначаються відповідними законами.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання фінансових послуг здійснюється виключно на підставі договору, укладеного виключно в письмовій формі з дотриманням вимог Цивільного кодексу України, встановлених до письмової форми правочину.
А тому суди дійшли обґрунтованого висновку, що сам по собі факт переказу грошових коштів на рахунок фізичної особи-підприємця не є достатнім підтвердженням виникнення правовідносин між сторонами в межах договору про надання фінансових послуг.
Крім цього, переховані грошові кошти на рахунок відповідача вважались як «вступний внесок», що не може свідчити про споживчий характер послуг.
Згідно із частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Разом з тим, така пільга може бути застосована лише у разі наявності підтверджених правовідносин між споживачем та надавачем послуг.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, у даному випадку правовідносин між споживачем та надавачем послуг не доведені, а відтак підстави, на які заявник посилався щодо наявності пільг при сплаті судового збору за подання позову, відсутні.
Суди встановили, що як у позовній заяві так і в заяві про усунення недоліків (уточненій позовній заяві), ОСОБА_1 безпосередньо посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів», а також на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду і доводив, що він, як споживач, звільнений від сплати судового збору у цій категорії справ.
Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про повернення позову, на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України, оскільки позивач не виконав вимоги ухвали 
суду про залишення його позову без руху не сплатив судовий збір у встановленому порядку і розмірі та не надав попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат.
Доводи касаційної скарги, які є аналогічними тим, що були викладені в апеляційній скарзі і їм дана належна правова оцінка, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
Аргументи заявника зводяться до незгоди з висновками судів та переоцінки встановлених судами обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2025 року та постановою Закарпатського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року у справі слід відмовити.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Поновити ОСОБА_1 у строк на касаційне оскарження ухвали Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2025 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2025 року та постановою Закарпатського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скарги.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              В. М. Ігнатенко
                                                                                                     О. М. Ситнік
                                                                                                     І. М. Фаловська