ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
15 жовтня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 501/489/23 
провадження № 61-10115св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ», 
третя особа - Незалежна профспілка працівників Морського торгового порту «Чорноморськ», 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2025 року у складі колегії суддів Драгомерецького М. М., Сегеди С. М., Громіка Р. Д. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа - Незалежна профспілка працівників Морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (далі - ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ»), третя особа - Незалежна профспілка працівників Морського торгового порту «Чорноморськ», у якому просила: 
 
- поновити строк на оскарження наказу ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 16 вересня 2022 року № 204/О-17 «Про припинення трудового договору»; 
 
- визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 16 вересня 2022 року № 204/О-17 «Про припинення трудового договору» та звільнення з 27 вересня 2022 року контролера контрольно-пропускного пункту (КПП) 2 Р відділу охорони соціальних об`єктів Соціально-побутової служби; 
 
- стягнути з ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 27 вересня 2022 року до дня ухвалення рішення у справі. 
 
Свої вимоги  ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона працювала в ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на посаді контролера контрольно-пропускного пункту (КПП) 2 Р відділу охорони соціальних об`єктів Соціально-побутової служби. 
 
Наказом відповідача від 24 червня 2022 року № 84 «Про зміни в організації виробництва і праці та скорочення чисельності працівників» з 15 вересня 2022 року запроваджено зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності працівників у структурних підрозділах підприємства за списком згідно із додатками до цього наказу. 
 
04 липня 2022 року позивача ознайомлено з попередженням про майбутнє вивільнення. 
 
Наказом ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 16 вересня 2022 року № 204/О-17 позивача звільнено з 27 вересня 2022 року з посади контролера контрольно-пропускного пункту (КПП) 2 Р відділу охорони соціальних об`єктів Соціально-побутової служби у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 
 
Позивач вважає оскаржуваний наказ незаконним, оскільки на день звільнення роботодавець не запропонував їй усіх наявних на підприємстві вакантних посад, які були вільні станом на 27 вересня 2022 року. 
 
Крім того, всупереч вимогам статті 42 КЗпП України відповідач не врахував переважного права позивача на залишення на роботі порівняно з іншими працівниками, які займали рівнозначні (аналогічні) посади. Зокрема, відповідач залишив на роботі  ОСОБА_2 , яка пропрацювала на підприємстві тільки трохи більше одного року, та ОСОБА_3 , яка вже досягла пенсійного віку. 
 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
 
Суди переглядали справу неодноразово. 
 
Іллічівський міський суд Одеської області у складі судді Пушкарського Д. В.рішенням від 21 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив. 
 
Поновив ОСОБА_1 строк на оскарження наказу ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 16 вересня 2022 року № 204/О-17 «Про припинення трудового договору». 
 
Визнав незаконним та скасував наказ ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 16 вересня 2022 року № 204/О-17 «Про припинення трудового договору» та звільнення з 27 вересня 2022 року контролера контрольно-пропускного пункту (КПП) 2 Р відділу охорони соціальних об`єктів Соціально-побутової служби ОСОБА_1 . 
 
Поновив ОСОБА_1 на посаді контролера контрольно-пропускного пункту (КПП) 2 Р відділу охорони соціальних об`єктів Соціально-побутової служби                         ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ». 
 
Стягнув із ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з                        27 вересня 2022 року до 21 лютого 2024 року, в розмірі 112 692,51 грн. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Допустив негайне виконання судового рішення у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що за наявності на підприємстві декількох працівників, які займають аналогічні посади, частина з яких скорочується, роботодавець в обов`язковому порядку на виконання вимог статті 42 КЗпП України повинен здійснити порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці таких працівників для визначення того, хто з працівників має переважне право на залишення на роботі. 
 
Однак відповідач не спростував належними доказами факт наявності, крім позивача, ще двох працівників аналогічної спеціальності та кваліфікації ( ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ) та всупереч вимогам статті 42 КЗпП України не надав оцінки продуктивності праці зазначених працівників. 
 
Крім того, відповідач належним чином не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися протягом двох місяців і які існували на день звільнення позивача. 
 
Оскільки наведені обставини є достатніми для висновку, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України проведено без дотримання вимог трудового законодавства, то трудові права  ОСОБА_1  підлягають відновленню шляхом скасування оскаржуваного наказу, поновлення її на посаді контролера контрольно-пропускного пункту та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
 
Невиконання відповідачем свого обов`язку стосовно роз`яснення працівникові його права на оскарження наказу про звільнення у строки та порядку, встановлені законом, є поважною причиною пропуску строків та підставою для його поновлення.
 
Одеський апеляційний суд постановою від 30 травня 2024 року апеляційну скаргу        ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» залишив без задоволення, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 лютого 2024 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Позивач звільнена з роботи 27 вересня 2022 року на підставі наказу від 16 вересня 2022 року, тобто під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який відмінено          30 червня 2023 року. 
 
Запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. 
 
Отже, звернувшись до суду з позовом 06 лютого 2023 року, ОСОБА_1 не пропустила місячний строк, оскільки вказаний строк продовжується на строк дії карантину. 
 
Верховний Суд постановою від 18 грудня 2024 року касаційну скаргу ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» задовольнив частково. 
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 30 травня 2024 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Суд касаційної інстанції мотивував постанову тим, що апеляційний суд вважав, що роботодавець не виконав вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо запропонування позивачу всіх вакантних посад на підприємстві, однак такий висновок зроблений без будь-яких доказів у справі, в тому числі й даних штатних розкладів відповідача на час звільнення позивача. 
 
У судовому засіданні відповідач зазначав, що на час попередження про звільнення і до розірвання трудових відносин на підприємстві було три вакантні посади, які були запропоновані позивачу і від яких вона відмовилася, про що надані відповідні докази. 
 
Без встановлення наявності інших вакансій у відповідача, можливості їх займати позивачем, з висновком апеляційного суду про те, що на підприємстві були інші вакантні посади, ніж ті, які пропонувалися позивачу, за вказаних обставин погодитися неможливо, оскільки він не відповідає доказам у справі і є припущенням. 
 
Поновлюючи позивача на роботі, апеляційний суд також керувався тим, що                       ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» не здійснювало порівняння продуктивності праці і кваліфікації позивача та інших працівників з однорідними посадами, не вирішувало питання про те, хто із працівників має переважне право на залишення на роботі, чим порушило положення статті 42 КЗпП України. 
 
При цьому, обмежившись формальною констатацією, що роботодавець не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, суд апеляційної інстанції не перевірив і не встановив, чи були на підприємстві у відповідача однорідні посади з посадою, яку обіймала позивач, чи мала вона більш високу кваліфікацією і продуктивність праці, і тільки в разі скорочення посади в межах однорідних посад і рівних умов продуктивності праці працівників, чи мала позивач перевагу в залишенні на роботі відповідно до частини другої статті 42 КЗпП України. 
 
Отже, апеляційний суд не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив конкретні доводи апеляційної скарги та не дослідив докази, на які посилався відповідач. 
 
Одеський апеляційний суд постановою від 15 травня 2025 року апеляційну скаргу         ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» задовольнив. 
 
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 лютого 2024 року скасував і ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишив без задоволення. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами достовірно підтверджується, що відповідач запропонував позивачу всі вакантні посади станом на 27 червня 2022 року, тобто на день вручення їй повідомлення про майбутнє вивільнення, а протягом двох місяців до дня звільнення позивача інших вакантних посад на підприємстві не було. Отже, встановлено, що позивачу були запропоновані всі наявні вакансії, у зв`язку з чим відповідач виконав вимоги статті 49-2 КЗпП України. 
 
Крім того, на виконання положень статті 42 КЗпП України ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» врахувало кваліфікацію, продуктивність праці та стаж роботи позивача і дійшло висновку, що остання не має переважного права на залишення на роботі. 
 
Суд першої інстанції не врахував, що у зв`язку з військовою агресію рф проти України відповідач був позбавлений можливості здійснювати виробничу діяльність з обробки вантажів, що спричинило погіршення фінансово-економічного становища підприємства. З огляду на це з 15 вересня 2022 року на підприємстві були проведені зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності працівників у структурних підрозділах за списком згідно з додатками до наказу від 24 червня          2022 року № 84. 
 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про майбутнє вивільнення, у повному обсязі виконав обов`язок щодо пропонування всіх наявних вакансій, які існували на підприємстві станом на день звільнення та протягом двох місяців до цієї дати, а також врахував кваліфікацію, продуктивність праці й стаж роботи позивача. Отже, припинення трудових відносин із ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої    статті 41 КЗпП України відбулося із дотриманням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У серпні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2025 року, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області рішенням від 21 лютого             2024 року залишити в силі. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справах № 452/832/16 і № 519/160/16, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15, від 11 грудня 2019 року у справі № 569/9913/18, від 06 травня 2020 року у справі №487/2191/17, від 12 серпня 2020 року у справі № 753/3889/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 285/4227/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої    статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. 
 
Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом виготовлення довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. 
 
Висновок апеляційного суду стосовно того, що на виконання вимог статей 42, 49-2 КЗпП України відповідач запропонував позивачу всі вакантні посади, які існували на підприємстві станом на день звільнення, а також здійснив порівняння продуктивності праці і кваліфікації позивача та інших працівників з однорідними посадами, зроблений без будь-яких доказів у справі, в тому числі, й даних штатних розкладів відповідача на час звільнення позивача. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У вересні 2025 року ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 18 серпня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Іллічівського міського суду Одеської області. 
 
16 вересня 2025 року матеріали справи № 501/489/23 надійшли до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 29 вересня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
ОСОБА_1 працювала у ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті (КПП) 2 Р відділу охорони соціальних об`єктів Соціально-побутової служби (а. с. 8-12). 
 
Узв`язку з військовою агресію рф проти України, що позбавило можливості здійснювати виробничу діяльність з обробки вантажів і спричинило погіршення фінансово-економічного становища підприємства, наказом ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 24 червня 2022 року № 84 «Про зміни в організації виробництва і праці та скорочення чисельності працівників» з 15 вересня 2022 року запроваджено зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності працівників у структурних підрозділах підприємства за списком згідно із додатками до цього наказу (а. с. 32-36). 
 
04 липня 2022 року позивача ознайомлено з попередженням про майбутнє вивільнення (а. с. 37). 
 
Відповідач запропонував ОСОБА_1 посади, які були вакантні станом на                27 червня 2022 року, тобто на день вручення їй повідомлення про майбутнє вивільнення (а. с. 38). 
 
Наказом ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 16 вересня 2022 року № 204/О-17 ОСОБА_1 звільнено з 27 вересня 2022 року з посади контролера контрольно-пропускного пункту (КПП) 2 Р відділу охорони соціальних об`єктів Соціально-побутової служби у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а. с. 39). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
 
У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 
 
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. 
 
Вирішуючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. 
 
Відповідно до статті 42 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:                      1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;     6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби;                           10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. 
 
За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом виготовлення довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі (постанови Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 452/832/16 (провадження №61-976св17) та від 12 серпня 2020 року у справі № 753/3889/17 (провадження № 61-2св20), на які посилалася заявник у касаційній скарзі). 
 
Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 569/9913/18 (провадження № 61-15809св19), на яку також посилалася заявник у касаційній скарзі, зазначив, що процедура визначення кваліфікації та продуктивності праці працівників, а також процедура визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, законодавчо не визначена. Проте, враховуючи, що потреба у визначенні (оцінці) наявності такого права виникає при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченні чисельності штату працівників, яке ініціюється роботодавцем, тому створити умови та провести таку оцінку повинен роботодавець. 
 
Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2018 року у справі № 537/1621/17 (провадження № 61-11983св18), від 27 вересня 2021 року у справі № 452/2056/18 (провадження № 61-6712св20), від 05 березня 2025 року у справі № 712/2701/24 (провадження № 61-15351св24) зробив висновок, що роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічні посади чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо. 
 
Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права на залишення на роботі підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню.                        У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42 КЗпП України. 
 
Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17, від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15, від 12 квітня               2023 року у справі № 754/12401/21.
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Повідомлення має містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4 цього Кодексу, та проведення консультацій з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Повідомлення обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), що об`єднує більшість працівників цього підприємства (установи, організації). 
 
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. 
 
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. 
 
Судам слід мати на увазі, що під час проведення звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зробила висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. 
 
Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 758/2190/23 (провадження № 61-5749св24) зробив такий висновок: «При розгляді спору про поновлення працівника на роботі суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), однак не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник на свій розсуд визначає чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, може зменшити чисельність одних посад, а також здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад. Проведення роботодавцем заходів щодо зміни організації виробництва і      праці - законне повноваження роботодавця. Відповідно до висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 317/4223/16 (провадження № 61-24793св18), проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва і праці. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 квітня        2020 року у справі № 756/10727/16 (провадження № 61-42382св18) та від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16 (провадження № 61-38248св18)». 
 
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої         статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. 
 
Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений у частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. 
 
З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (постанова Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17)). 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що звільнення позивача із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог частини другої статті 40,   статей 42, 49-2 цього Кодексу, тобто встановленої трудовим законодавством процедури, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
 
Розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що всупереч вимогам статей 42, 49-2 КЗпП України роботодавець не врахував переважного права позивача на залишення на роботі і не запропонував всі вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку вона могла виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи. Верховний Суд як суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Верховний Суд вважає за необхідне нагадати, що законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про скорочення чисельності або штату працівників. Метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці є надання працівникові можливості завчасно визначитися із майбутнім працевлаштуванням або підшукати собі іншу роботу. 
 
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. 
 
Наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується, що відповідач запропонував позивачу всі вакантні посади станом на 27 червня 2022 року, тобто на день вручення їй повідомлення про майбутнє вивільнення, а протягом двох місяців до дня звільнення позивача інших вакантних посад на підприємстві не було. Отже, позивачу були запропоновані всі наявні вакансії, у зв`язку з чим відповідач виконав вимоги статті 49-2 КЗпП України. 
 
Крім того, на виконання положень статті 42 КЗпП України ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» врахувало кваліфікацію, продуктивність праці та стаж роботи позивача і дійшло висновку, що остання не має переважного права на залишення на роботі. 
 
Таким чином, відмовившись від запропонованої роботи, позивач фактично прийняла для себе рішення припинити трудові відносини з роботодавцем. 
 
У свою чергу, доводи заявника про застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справах № 452/832/16 і № 519/160/16, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15, від 11 грудня 2019 року у справі № 569/9913/18, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 12 серпня 2020 року у справі № 753/3889/17, від 23 грудня             2020 року у справі № 285/4227/18, суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки у кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, висновки, зроблені Верховним Судом у зазначених справах, не суперечать висновкам, зробленим судом апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи. 
 
Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення       від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99). 
 
Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваній постанові, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2025 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач | Є. В. Петров
Судді | А. І. Грушицький
| А. А. Калараш
| С. О. Карпенко
| І. В. Литвиненко