Постанова 
Іменем  України
 
12 листопада 2025 року           
м. Київ
                                                                 
Справа № 367/2027/16-ц
Провадження № 14-88свц25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Ткачука О.С.,
 
суддів: Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Дашутіна І. В., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Шевцової Н. В.
за участю секретаря судового засідання - Войтовича С. М.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянула у судовому засіданні заяву  ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення з належного їй на праві власності житлового будинку та зобов`язання у місячний термін переселитися у квартиру.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.           У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення з належного їй на праві власності житлового будинку та зобов`язання у місячний термін переселитися у квартиру.
2.           Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власницею 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (2/5 частин цього будинку належить ОСОБА_6 ) (далі - будинок, житловий будинок) та 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 (далі - квартира, київська квартира). Співвласниками вказаної квартири є її син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 , які володіють по 1/3 частині цієї квартири.
3.           У будинку без відповідної реєстрації проживають ОСОБА_3 зі своєю дружиною ОСОБА_2 та дітьми ОСОБА_7 , 2003 р. н., ОСОБА_8 , 2006 р. н., а також ОСОБА_4 зі своїм чоловіком ОСОБА_9 та дітьми ОСОБА_10 , 2001 р. н., ОСОБА_9 , 2002 р. н.
4.           У позові ОСОБА_1 посилалася на те, що всі наведені вище мешканці будинку чинять їй перешкоди у користуванні належною їй частиною житлового будинку шляхом здійснення без її дозволу перепланування цього будинку та встановлення у всіх кімнатах дверей із замками. Крім того, незареєстровані мешканці не допускають її до житлової площі, кухні та санвузлу. Також вони самовільно розширили межі земельної ділянки шляхом пересування огорожі, у зв`язку з чим на ОСОБА_1 як на власника житлового будинку накладаються адміністративні стягнення за незаконне заволодіння земельними ділянками.
5.           Через такі дії відповідачів вона неодноразово зверталася до правоохоронних та судових органів із відповідними заявами, проте порушення її прав так і не усунуто. 
6.           Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд виселити відповідачів із належного їй житлового будинку із зобов`язанням їх переселитись у квартиру АДРЕСА_2 .
Короткий зміст судових рішень   
7.           Ірпінський міський суд Київської області рішенням від 06 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2016 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
8.           Свої рішення суди обґрунтували тим, що позивачка не надала доказів того, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку. Крім того, суди вказали на те, що позивачка не надала доказів вжиття до відповідачів заходів запобігання і громадського впливу.
Короткий зміст рішення Європейського суду з прав людини
9.           У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд, ЄСПЛ, Суд) із заявою (№ 84568/17), в якій стверджувала про порушення Україною статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 
10.        Рішенням ЄСПЛ від 27 березня 2025 року у справі «Білявська проти України» (заява № 84568/17), яке набуло статусу остаточного, констатовано порушення статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
11.        Європейський суд виходив із того, що попри те, що заявниця посилалася як на норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), так і на норми Житлового кодексу України (далі - ЖК України), національні суди застосували лише норми ЖК України без пояснення причин надання такої переваги, без роз`яснення, чи слід один з цих кодексів вважати lex specialis щодо іншого або таким, що не застосовується у цій справі з якихось причин. 
12.        Вирішивши застосувати положення ЖК України, а саме статтю 116, національні суди виходили з того, що для виселення необхідне одночасне виконання двох умов: систематичне порушення правил співжиття та застосування заходів запобігання чи інших заходів громадського впливу, які виявилися безрезультатними. У зв`язку з цим суди посилалися на скарги заявниці до поліції та неуспішні провадження у справах про адміністративні правопорушення, але дійшли висновку, що заявниця не довела, що обставини відповідали зазначеним умовам для виселення.
13.        Європейський суд підсумував, що національний судовий розгляд справи заявниці не забезпечив ефективного та справедливого вирішення спору і зазначив, що ці висновки є однаково актуальними для скарг заявниці як за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, так і за статтею 8 Конвенції.
14.        Європейський суд констатував, що під час провадження на національному рівні суди не врахували вразливість заявниці - літньої жінки, яка намагалася повернути доступ до свого житла.
Зміст та мотиви заяви
15.        У липні 2025 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд судових рішень першої, апеляційної та касаційної інстанцій за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом (пункт 2 частини третьої статті 423 ЦПК України).
16.        Заявниця просить Велику Палату Верховного Суду ухвалити постанову, якою скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 червня 2017 року й ухвалити нове рішення про задоволення її вимог в повному обсязі.
17.        Обґрунтовуючи наявність підстави для перегляду судових рішень, заявниця посилається на рішення ЄСПЛ від 27 березня 2025 року у справі «Білявська проти України» (заява № 84568/17), яке набуло статусу остаточного, ухвалене за результатами розгляду її заяви.
18.        Вказує, що національні судові рішення у справі суперечать Конвенції, а встановлені у рішенні ЄСПЛ порушення Україною гарантій статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції поставили під сумнів результати розгляду справи в національних судах. 
19.        На думку заявниці, встановлені рішенням ЄСПЛ порушення можуть бути виправлені лише шляхом перегляду рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 червня 2017 року.
Узагальнені доводи учасників справи
20.        У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи та вимоги заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами та просила її задовольнити. ОСОБА_1 також пояснила, що тепер немає доступу до спірного житла і не може сказати, хто конкретно чинить їй перешкоди у користуванні будинком. Не відомо їй і про те, чи проживають у будинку відповідачі у справі.
21.        Відповідачі, котрі неодноразово викликалися в судове засідання, не взяли участі у вирішенні Великою Палатою Верховного Суду заяви ОСОБА_1 ..
Рух справи у Верховному Суді
22.        Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2025 року провадження за заявою ОСОБА_1 відкрито та витребувано матеріали справи № 367/2027/16-ц з Ірпінського міського суду Київської області. Розгляд справи призначено на 08 жовтня 2025 року.
23.        17 вересня 2025 року надійшов офіційний переклад рішення ЄСПЛ від 27 березня 2025 року у справі «Білявська проти України» (заява № 84568/17). 
24.        22 вересня 2025 року до Верховного Суду надійшла справа    № 367/2027/16-ц.
Мотиви, якими керувалася Велика Палата Верховного Суду при вирішенні заяви
25.        Велика Палата Верховного Суду, заслухавши суддю-доповідача, з дотриманням передбачених законодавством меж і підстав перегляду судових рішень за виключними обставинами, дійшла таких висновків.
26.        Відповідно до статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) і статті 46 Конвенції Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у кожній справі, в якій вона є стороною.
27.        Глава 3 Закону № 3477-IV визначає, що для виконання рішення ЄСПЛ, яким констатовано порушення Україною Конвенції, мають вживатися заходи індивідуального та загального характеру.
28.        За статтею 41 Конвенції, якщо Європейський суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Європейський Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.
29.        Відповідно до положень частини першої статті 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.
30.        Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом (частина друга статті 10 Закону № 3477-IV).
31.        При застосуванні статті 10 Закону № 3477-IV слід враховувати Рекомендацію № R(2000)2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини», відповідно до якої повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати особливо тоді, коли:
- потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
- рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції, або б) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
32.        У рішенні від 27 березня 2025 року у справі «Білявська проти України» ЄСПЛ встановив процедурні порушення, які були допущені судами України, що поставили під серйозний сумнів остаточний результат розгляду справи. Крім того, ОСОБА_1 й далі зазнає негативних наслідків від судових рішень, ухвалених на національному рівні. 
33.        В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
34.        Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
35.        Судами України та Європейським судом встановлено, що у 1997 році ОСОБА_1 успадкувала від своєї матері 3/5 частини житлового будинку, які є окремим приміщенням (квартирою). Інша частина житлового будинку належить іншій особі, яка не є її родичем.
36.        Крім того, ОСОБА_1 володіє на праві спільної сумісної власності із сином  ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_2 . Кожен із них володіє по 1/3 частині цієї квартири.
37.        Як стверджує позивачка, вона у 2004 році дозволила своїм доньці та синові разом з їхніми родинами тимчасово проживати у згаданому вище будинку. Проте місце їх проживання ніколи не реєструвалося у цьому будинку. Таким чином, у будинку без відповідної реєстрації проживають ОСОБА_3 зі своєю дружиною ОСОБА_2 та дітьми ОСОБА_7 , 2003 р.н., ОСОБА_8 , 2006 р.н., а також ОСОБА_4 зі своїм чоловіком ОСОБА_9 та дітьми ОСОБА_10 , 2001 р.н., ОСОБА_9 , 2002 р.н.
38.        У 2010 році тимчасові мешканці почали чинити ОСОБА_1 перешкоди у доступі до будинку, відбувалися постійні сварки, їй виділили невелику кімнату площею 9 кв. м і не дозволяли пересуватися будинком та користуватися кухнею й санвузлом. Крім того, як стверджує позивачка, тимчасові мешканці без її згоди перепланували житловий будинок та встановили замки на всіх дверях, а також не сплачували комунальні платежі, у результаті чого накопичилися борги на її ім`я як власниці будинку.
39.        Позивачка стверджувала, що у 2011 році її змусили повернутися до київської квартири. Проте вона не могла мирно проживати і в тій квартирі також, оскільки її син має кредитну заборгованість, тому на його частку квартири було накладено арешт й ця частка могла бути продана для покриття цього боргу в будь-який момент. Відповідне виконавче провадження триває з 2010 року.
40.        Європейський суд у пункті 11 свого рішення вказав, що у період з 2010 до 2016 року ОСОБА_1 подала загалом дванадцять скарг до місцевого відділу міліції, стверджуючи про порушення своїх прав її дітьми та їхніми сім`ями. Скаржилася вона, головним чином, на те, що вони перешкоджали їй увійти до будинку, зокрема шляхом зміни замків, а також на те, що вони погрожували їй. Працівники міліції не порушували кримінального провадження за цими скаргами у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення, але вони винесли «попередження» доньці та сину заявниці та їхнім чоловікам / дружинам. У вересні 2015 року, після чергової скарги заявниці, щодо доньки та сина заявниці було складено протоколи про адміністративне правопорушення за домашнє насильство (стаття 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення), проте це провадження було закрито судом у зв`язку з відсутністю ознак правопорушення. ОСОБА_1 наголошувала, що вона й надалі не може потрапити до свого будинку в  
АДРЕСА_3 .        У березні 2015 року ОСОБА_1 та її діти підписали попередній договір про наміри міни належної їй частини будинку в м. Бучі на 2/3 частини квартири, проте нотаріус, як стверджувалося, відмовився посвідчити цей договір, посилаючись на те, що на 1/3 частину квартири, що належить  ОСОБА_3 , було накладено арешт через його кредитну заборгованість.
42.        У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 звернулася до суду у цій справі із вимогою про виселення відповідачів із належного їй житлового будинку в м. Бучі. 
43.        Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
44.        Частиною першою статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
45.        Згідно із частиною третьою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
46.        Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
47.        Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (частина перша статті 116 ЖК України).
48.        За правилами частини другої статті 386 та частини першої статті 391 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
49.        У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
50.        Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку.
51.        Вирішуючи справу за позовом ОСОБА_1 суди не звернули увагу на частину першу статті 405 ЦКУкраїни, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. 
52.        Як уже наголошувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, ЖК України був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. На такі обставини також звернув увагу й Європейський суд у пункті 21 свого рішення.
53.        Відмовляючи у задоволенні позову, суди взагалі не врахували положення ЦК України та виходили з того, що за положеннями ЖК України виселення можливе за наявності систематичного порушення правил співжиття та застосування заходів запобігання чи інших заходів громадського впливу, які виявилися безрезультатними. 
54.        Разом з тим при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій неправомірній поведінці виселення винного можливе і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. 
55.        За правилами статті 212 ЦПК України (у редакції, що була чинною на час ухвалення судами рішень) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
56.        Згідно з частиною другою статті 303 ЦПК України (у редакції, що була чинною на час ухвалення судами рішень) апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
57.         ОСОБА_1 надала суду копії звернень до правоохоронних органів (т. 1 а.с. 15-17) та копії висновків дільничних інспекторів міліції Бучанського міського відділу міліції від 10 січня 2015 року та від 11 вересня 2015 року.
58.        Суд першої інстанцій хоч і згадав про зазначені вище докази, проте жодної оцінки у тексті судового рішення на порушення статті 212 ЦПК України їм не надав. Апеляційний суд також залишив поза увагою ці докази, хоча відповідно до положень статті 303 ЦПК України теж мав оцінити їх нарівні та в сукупності з іншими.
59.        Наведені недоліки судових рішень першої та апеляційної інстанцій Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ також не виправив.
60.        Отже, суди на порушення вимог процесуального законодавства належним чином не перевірили та не встановили усіх обставин справи, а відтак висновки про відсутність підстав для задоволення позову є передчасними та необґрунтованими.
61.        Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
62.        З огляду на характер встановленого ЄСПЛ порушення та відсутність у Великої Палати Верховного Суду процесуальної можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, права заявниці підлягають поновленню шляхом застосування у цій справі індивідуального заходу у вигляді повторного перегляду справи починаючи із суду першої інстанції.
63.        Зважаючи на вищенаведені підстави, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2016 року, ухвала Апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2016 року, а також ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 червня 2017 року підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень
64.        Велика Палата Верховного Суду на даному етапі розгляду справи позбавлена можливості ухвалити остаточне рішення, через необхідність з`ясування обставин, про котрі, зокрема, в судовому засіданні повідомила ОСОБА_1 , та потреби оцінки доводів та заперечень на них. Рішення у справі може бути ухвалене лише після з`ясування усіх обставин, які виникли чи продовжують існувати після ухвалення у 2016-2017 роках судових рішень національними судами, котрі допустили порушення Конвенції у всіх трьох інстанціях. 
65.        За результатами перегляду судового рішення за виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (абзац п`ятий частини третьої статті 429 ЦПК України).
66.        Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина 4 статті 411 ЦПК).
Керуючись статтями 416, 418, 419, 423, 424, 429 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Заяву  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 червня 2017 року скасувати, а справу № 367/2027/16-ц направити на новий розгляд до Ірпінського міського суду Київської області. 
В іншій частині заяви  ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                 О.С. Ткачук 
Судді:                            О. О. Банасько                                  О. В. Кривенда
О. В. Білоконь                                   М. В. Мазур
О. Л. Булейко                                   С. Ю. Мартєв
І. А. Воробйова                                 С. О. Погрібний
І. В. Дашутін                                              Н. С. Стефанів
А. А. Ємець                                      Т. Г. Стрелець
Л. Ю. Кишакевич                              І. В. Ткач 
В. В. Король                                      Н. В. Шевцова