ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/171/25 Справа № 229/649/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гонтар А. Л. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг
справа № 229/649/22
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені та інтересах якого діє адвокат Карапетян Акоп Рубенович, на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 березня 2024 року, яке ухвалено суддею Гонтар А. Л. у м. Дружківка Донецької області та повне судове рішення складено 20 березня 2024 року, 

УСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дружківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в обґрунтування якого зазначив, що 29 листопада 2020 року між ним та відповідачем - ОСОБА_2 , було укладено договір позики у вигляді боргової розписки. На виконання вказаного договору позивач передав відповідачу гроші в розмірі 30 000 Євро, що за курсом НБУ, станом на 01 лютого 2022 року, становить 952 392 грн, які відповідач зобов`язався повернути 28 лютого 2021 року.
Крім того, відповідач зобов`язувався сплатити позивачу проценти за користування грошами в розмірі 2,5 процента щомісяця, сума яких по 28 лютого 2021 року становить 2 250 Євро, що за курсом НБУ станом, на 01 лютого 2022 року, становить 71 429,40 грн.
Відповідач свої договірні зобов`язання не виконав, суму грошових коштів, отриманих у позику та проценти за користування коштами позивачу не повернув у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 30 000 Євро та проценти за час користування позикою у сумі 2 250 Євро, а всього стягнути 32 250 Євро. 
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 13 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено повністю - стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 30 000 Євро, проценти за час користування сумою позики 2 250 Євро, всього стягнуто 32 250 Євро.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 10 442, 98 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, яке прийняте з повним ігноруванням позиції відповідача, зокрема, ігноруванням аргументів неналежності доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином та проігнорував те, що розписка про отриманні відповідачем грошових коштів не містить призвіща ім`я, по-батькові та паспортних даних позикодавця – особи яка передала грошові кошти позичальнику в позику та якій позичальник повинен повернути позику.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції містить висновки, що нібито розписка про отриманні відповідачем грошових коштів була складена та підписана відповідачем, однак останній заперечує вказаний факт та вказує на те, що висновок експерта № 19614/23-22 від 10 жовтня 2023 року складений з порушенням імперативних норм «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» та «Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень», затверджених Наказом Мін`юста № 53/5 від 08 жовтня 1998 року, та без необхідних зразків почерку ОСОБА_2 , а саме: судовим експертом КНДІСЕ Голіян М. було проведено судову почеркознавчу експертизу без умовно-вільних зразків почерку апелянта, які не було витребувано ані судом І інстанції, який є уповноваженим органом щодо призначення судової експертизи (зобов`язаний забезпечити надання всіх встановлених законодавством зразків), ані судовим експертом.
Апелянт наполягає на тому що не складав та не підписував спірну розписку, і не отримував кошти в позику за такою розпискою, про що детально зазначалось в процесуальних заявах апелянта, поданих під час розгляду справи в суді першої інстанції. Спірна розписка є підробленим документом.
Також апелянт вказує на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції апелянтом було надано до суду документи, що підтверджують існування між сторонами господарських відносин, а саме відповідач, як керівник компанії ТОВ «ЄВРОШОК» укладав з дружиною позивача –  ОСОБА_4 . Договір поставки № 300720/01 від 31 липня 2020 року; Договір № 300720/02 про дання послуг по посіву часнику від 30 липня 2020 року; Договір контрактації сільськогосподарської продукції № 300720/03 від 31 липня 2020 року; Договір № 300720/04 про надання послуг зі збирання часнику від 31 липня 2020 року. Місцем надання послуг ТОВ «ЄВРОШОК» за цими Договорами є земельна ділянка та склад за адресою: АДРЕСА_1 , що є юридичною адресою Фермерського господарства «РІА», засновником якої є позивач.
Отже, 29 листопада 2020 роки сторони дійсно зустрічались та відповідачем було укладено розписку, проте не спірну розписку, а ту яка стосувалась наявних між сторонами господарських відносин.
Апелянт вважає, що покази свідків, зокрема свідка ОСОБА_5 , не є належним доказом отримання відповідачем грошових коштів від позивача. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Карапетяна А.Р., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Шкабуро О.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін, з наступних підстав.
Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, 29 листопада 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошову суму у розмірі 30 000 Євро з зобов`язанням повернути таку ж саме суму до 28 лютого 2021 року зі сплатою відсотків у розмірі 2,5 від загальної суми, що становить 750 Євро, що підтверджується договором позики у вигляді розписки (том 1 а.с.129).
Відповідно до висновку експерта від 10 жовтня 2023 року № 19614/23-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи рукописний текст, що розпочинається та закінчується словами – мовою оригіналу: "Росписка...", "...равняеться 750 Є (семисот п`ятдесят евро) в месяц" документа "Росписка" від 29 листопада 2020 року виконано ОСОБА_2 .
На питання ухвали суду від 07 березня 2023 року "Чи виконано рукописний текст, що розпочинається та закінчується словами – мовою оригіналу "Росписка...","...равняється 750 Є (семисот п`ятдесят евро) в месяц" документа "Росписка" від 29 листопада 2020 та підпис від імені ОСОБА_2 , що міститься між рукописними записами " ОСОБА_2 " та 29.11.2020 г." в документі "Росписка" від 29.11.2020, однією або різними особами?" не вирішувалось через неспівставність цих почеркознавчих об`єктів між собою. Підпис від імені ОСОБА_2 , що міститься між рукописними записами " ОСОБА_2 " та "29.11.2020 г." в документі "Росписка" від 29 листопада 2020 року, виконано ОСОБА_2 (том 1 а.с.226).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання суду не надано, борг позивачу не повернуто, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, з урахуванням штрафних санкцій у вигляді відсотків за користування коштами, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти тощо.
Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Відповідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 525 ЦК України визначає, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Керуючись статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України, від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа № 442/8157/15-ц).
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова 16 червня 2021 року по справі № 463/5955/18 (провадження № 61-1913св21).
З матеріалів справи слідує, що 29 листопада 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошову суму у розмірі 30 000 Євро з зобов`язанням повернути таку ж саме суму до 28 лютого 2021 року зі сплатою відсотків у розмірі 2,5 від загальної суми, що становить 750 Євро, що підтверджується договором позики у вигляді розписки (том 1 а.с.129).
Доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання матеріали справи не містять, борг позивачу не повернуто, тому суд першої інстанції, виходячи зі змісту розписки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача. 
Доводи відповідача про те, що ніяких грошових зобов`язань у відповідача перед позивачем немає, грошей в сумі 30 000 Євро від позивача він не отримував, колією суддів не приймаються до уваги, з огляду на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17)
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разіоспорення договорупозики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).
Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
Для визнання правочину недійсним сторона, яка заявляє відповідну вимогу, має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину (постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16 (провадження № 61-1182св20), від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20), від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18, від 30 червня 2021 року в справі № 556/2085/19 (провадження № 61-7687св21).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».
Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннямистатті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.
Ураховуючи викладене, з метою захисту позичальника, у цивільному законодавстві закріплене право позичальника оспорити договір позики на підставі того, що гроші або речі не були отриманні ним, або отримані під впливом насильства, шантажу, погроз, психологічного чи фізичного тиску, тощо.
Однак відповідач ОСОБА_2 в судовому порядку із вимогами про визнання договору позики недійсним не звертався, судове рішення про визнання недійсним договору позики матеріали справи не містять.
Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про те, що нібито розписка про отриманні відповідачем грошових коштів була складена та підписана відповідачем є безпідставним оскільки висновок експерта № 19614/23-22 від 10 жовтня 2023 року складений з порушенням імперативних норм «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» та «Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень», затверджених Наказом Мін`юста № 53/5 від 08 жовтня 1998 року, та без необхідних зразків почерку ОСОБА_2 .
Так, відповідно до висновку експерта № 3276-24 за результатами проведення додаткової судової почеркознавчої експертизи у цивiльнiй справi № 229/649/22 від 28 липня 2025 року підпис та рукописний текст (рукописні записи) від імені ОСОБА_2 у розписці від 29 листопада 2020 року виконані самим ОСОБА_2 . 
Доводи апеляційної скарги відповідача про наявність між сторонами господарських відносин не підтверджені належними та допустимими доказами у справі. 
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ґрунтується не лише на показах свідка  ОСОБА_5 , а і на належних та допустимих письмових доказів, тому доводи апеляційної карги про те, що пояснення свідка  ОСОБА_5 , не є належним доказом отримання відповідачем грошових коштів від позивача колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу. 
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , залишити без задоволення. 
Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 вересня 2025 року. 

Головуючий: 

Судді: