ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 643/16068/19
провадження № 51-5665км24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
захисника                                       ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),    
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника 
ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 березня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12019220470003823, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Старий Оскол Білгородської області російської федерації, який проживає та зареєстрований у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз засудженого 13 вересня 2016 року  вироком Московського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч.  3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення на строк 3 роки 6 місяців,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 369 КК України.
Вступ
ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він у період із 16 липня по 
07 жовтня  2019 року в різний час доби в м. Харкові, вчинив 13 епізодів крадіжки металевих віконних решіток, що належали КП «Жилкомсервіс». Також він 
31 жовтня 2019 року в м. Харкові був зупинений поліцейськими з підстав розпивання алкоголю в громадському місці. У ході спілкування ОСОБА_7 , поклав на заднє сидіння автомобіля патрульної поліції грошові кошти в сумі 
2000 грн, повідомивши працівникам патрульної поліції, що ці кошти надає за нефіксацію вчинених ним правопорушень.
Суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 369 КК України та із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України призначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою засудженого, судове рішення в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України скасував, а кримінальне провадження в цій частині закрив на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із втратою чинності законом, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння. Також засудив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 369 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Захисник подав касаційну скаргу, в якій просить змінити оскаржуване рішення апеляційного суду у зв`язку із суворістю призначеного засудженому покарання та пом`якшити покарання шляхом призначення покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в порядку касаційного розгляду має відповісти на доводи про: 
- невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість;
- постановлення судового рішення з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 08 травня 
2024 року  засуджено ОСОБА_7 до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 2 ст. 185 КК України на строк 2 роки;
- ч. 1 ст. 369 КК України на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат і долю речових доказів у цьому кримінальному провадженні.
За вироком ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він у період із 16 липня по 07 жовтня  2019 року, перебуваючи в м. Харкові, в денний час доби, вчинив 
13 епізодів крадіжки металевих віконних решіток, належних КП «Жилкомсервіс».
Також він 31 жовтня 2019 року приблизно о 18:25, перебуваючи на 
просп. Ювілейному, 32/186 у м. Харкові, був зупинений поліцейськими екіпажу 
№ 5051 УПП у Харківській області ДПП ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у зв`язку з розпиванням алкогольного напою (пива) у забороненому законом місці, тобто за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 178 КУпАП. У ході поверхової перевірки у ОСОБА_7 було виявлено полімерний пакет із невідомою речовиною зеленого кольору рослинного походження. Після цього ОСОБА_7 висловив поліцейському ОСОБА_9 протиправну пропозицію за неправомірну вигоду не здійснювати фіксації його причетності до правопорушень із метою уникнення відповідальності за їх вчинення. Коли ОСОБА_9 відмовив і попередив ОСОБА_7 про кримінальну відповідальність за пропозицію надання неправомірної вигоди службовій особі, яка передбачена ст. 369 КК України, останній, намагаючись надати неправомірну вигоду поліцейським за вчинення ними як службовими особами неправомірних дій із використанням свого службового становища, ігноруючи отриману відмову, поклав на заднє сидіння автомобіля патрульної поліції «Toyota Prius», д. н. з. НОМЕР_1 , грошові кошти в сумі 2000 грн і повідомивши поліції, що кошти надає саме їм за нефіксацію вчинених ним правопорушень.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 17 березня 2025 року скасував вирок районного суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України, а кримінальне провадження в цій частині закрив на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з втратою чинності законом, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.
Виключив із вироку посилання на призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.
Також постановив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 369 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
В іншій частині вирок залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник не оспорює рішення апеляційного суду в частині закриття кримінального провадження щодо підзахисного на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з втратою чинності законом, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння, та висновки щодо винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, а також кваліфікацію його дій за вказаною нормою закону.При цьому у скарзі просить змінити оскаржуване судове рішення у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість і пом`якшити його шляхом призначення покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На обґрунтування своїх вимог захисник стверджує, що апеляційний суд порушив загальні засади призначення покарання, у наслідок чого визначив засудженому занадто суворе покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України. Разом з цим, стверджує, що цей суд 
не врахував конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу засудженого, обставин, які пом`якшують засудженому покарання, а саме визнання засудженим вини, його щирого каяття, що в сукупності давало підстави призначити засудженому менш суворе покарання, ніж те, яке визначив суд. 
Також, на переконання касатора, суд апеляційної інстанції належним чином 
не перевірив доводів апеляційної скарги засудженого та не обґрунтував мотивів залишення скарги без задоволення, чим допустив порушення вимог статей 370,  419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Учасники судового провадження заперечення на касаційну скаргу 
захисника не подавали.
У судовому засіданні захисник підтримав подану касаційну скаргу, а прокурор заперечив щодо її задоволення.
Релевантні джерела права й акти їх застосування
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України). 
За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як визначено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Що стосується покарання і його мети, то за вимогами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Частиною 1 ст. 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Нормами ст. 12 КК України передбачена класифікація кримінальних правопорушень:
1. Кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.
2. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше 3 тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов'язане з позбавленням волі.
3. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.
Нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше 10 тис. неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше 5 років.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника і прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Висновки суду в частині закриття кримінального провадження щодо 
ОСОБА_7 на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з втратою чинності законом, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння, та щодо його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, та щодо кваліфікації його дій за вказаною нормою закону в касаційній скарзі не оспорюються.
Щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість колегія суддів зазначає таке.
Так, з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції випливає, що, обраючи вид і розмір покарання засудженому за вчинений злочин, передбачений ч. 1 ст. 369 КК України, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є нетяжким, дані про особу винного, зокрема, який до кримінальної відповідальності притягується не вперше, на обліку у лікарів нарколога, невролога, психіатра не перебуває, посередньо характеризується за місцем проживання. Врахував обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, а також обставину, яка його обтяжує - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. До того ж суд взяв до уваги те, що засуджений вчинив корупційне кримінальне правопорушення. 
Тож на підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання, яке він має відбувати реально, у виді позбавлення волі на певний строк.
Не погоджуючись із вироком районного суду, засуджений подав апеляційну скаргу, зі змісту якої убачається, що він, посилаючись на суворість призначеного йому покарання, просив змінити вирок суду та пом`якшити покарання шляхом застосування ст. 75 КК України.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо 
ОСОБА_7 в апеляційному порядку, крім іншого, дійшов висновку, що призначене останньому районним судом покарання за ч. 1 ст. 369 КК України без застосування положень ст. 75 КК України, яке той має відбувати реально, у виді позбавлення волі відповідає тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення та його особі, а тому залишив без задоволення скаргу засудженого, а вирок суду попередньої інстанції в цій частині без змін. 
Свій висновок апеляційний суд обґрунтував тим, що, призначаючи покарання  ОСОБА_7 , суд першої інстанції правильно врахував, що він вчинив корупційне кримінальне правопорушення, при цьому вказав на пряму заборону застосування ст. 75 КК України до осіб, які вчинили корупційне кримінальне правопорушення.
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про правильність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально і вважає, що він ґрунтується на вимогах закону. 
До того ж, на переконання колегії суддів, інші обставини, про які зазначає у своїй скарзі захисник, не є підставою для призначення засудженому покарання у виді обмеження волі.
Водночас колегія суддів вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій про необхідність призначення засудженому покарання на строк, наближений до максимальної межі, передбаченої санкцією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, і вважає за необхідне на підставі ч. 2 ст. 433 КПК України змінити вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 08 травня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 березня 2025 року в частині призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання з таких підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції  вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Тобто кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, а саме відповідним як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.
До того ж ст. 65 КК України, крім іншого, визначено те, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Так, призначаючи ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 369 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, не повною мірою дотримався вимог ст. 65 КК України, оскільки не зазначив переконливих мотивів застосування до засудженого такого розміру покарання, що є наближеним до максимального.
Урахувавши конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, посткримінальну поведінку винного, дані про його особу, пом`якшуючу покарання обставину, встановлену судами попередніх інстанцій, - щире каяття,  колегія суддів дійшла висновку, що покарання ОСОБА_7 необхідно пом`якшити до 2 років позбавлення волі. Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.
Варто зазначити, що апеляційний суд, розглянувши провадження за апеляційною скаргою засудженого, усупереч вимогам ст. 419 КПК України належно не проаналізував її змісту, ретельно не перевірив зазначених у ній доводівщодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість 
і залишив вирок місцевого суду в цій частині без змін.
Тож доводи касаційної скарги захисника про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого є слушними, оскільки призначене засудженому покарання, наближене до максимального розміру, є явно несправедливим через суворість.
Отже, вирок суду першої інстанції в порядку ст. 433 КПК України та ухвала апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання підлягають зміні, а касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:                                                           
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого 
ОСОБА_7  задовольнити частково.
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 березня 2025 року та вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 08 травня 
2024 року в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України щодо ОСОБА_7 змінити.
Пом`якшити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 369 КК України до 2 років позбавлення волі.
В іншій частині судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                              ОСОБА_3