ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 583/2978/21
провадження № 51 - 5529 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,  
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 серпня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021200460000273за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 3 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 серпня 2021  року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаному із проникненням у житло, за обставин, детально викладених у вироку.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_6 , а вирок суду без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити рішення судів попередніх інстанцій та призначити ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1-3 ч. 2 ст. 59-1 КК. Вказує, що апеляційний суд, визнавши необґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту, безпідставно не взяв до уваги положення ч. 2 ст. 404 КПК щодо можливості вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, не умотивувавши свого рішення не взяв до уваги законодавчі зміни, внесені до ЗУ  №3342-ІХ від 23 серпня 2023 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань», не змінив вирок в цій частині, залишивши покарання у виді арешту щодо неналежного, відповідно до положень ст. 60 КК, суб`єкту. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.
Щодо доводів прокурора, про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то колегія судів дійшла наступного висновку.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
При цьому положення ст. 69 КК передбачають можливість суду, умотивувавши своє рішення, призначити основне покарання, крім випадків засудження за корупційний злочин, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин - за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.
Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Вказаних вимог закону суди попередніх інстанцій дотрималися.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_6 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, особу обвинуваченого, його вік, те, що перебуває на обліку у лікаря нарколога, висновок органу пробації про середній рівень ризику повторного вчинення кримінального правопорушення та середній рівень небезпеки для суспільства, можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі. Обставинами, що пом`якшують призначене обвинуваченому покарання, місцевий суд визнав його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків. Водночас обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
З урахуванням наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, з врахуванням особи винного, суд дійшов висновку про можливість із застосуванням ст. 69 КК, перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 3 ст. 185 КК, та призначив ОСОБА_6 покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись суворість призначеного покарання, просив застосувати до нього положення ст. 75 КК.
Суд апеляційної інстанції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту про суворість призначеного засудженому покарання та обґрунтовано залишив її без задоволення.
При цьому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про можливість застосування положень ст. 69 КК та вказав, що визначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винної, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_6 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Водночас, суд апеляційної інстанції вказав про недоцільність звільнення ОСОБА_6 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це ставилось питання у його апеляційній скарзі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду. 
Наведені у касаційній скарзі доводи прокурора не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції, викладених в оспорюваному судовому рішенні, і не ставлять під сумнів його законність.
Доводи прокурора про те, що апеляційний суд не взяв до уваги законодавчі зміни, внесені до ЗУ №3342-ІХ від 23 серпня 2023 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань», залишивши покарання у виді арешту щодо неналежного, відповідно до положень ст. 60 КК, суб`єкта, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, Законом України від 23 серпня 2023 року № 3342-ІХ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань», який набрав чинності 28 березня 2024 року, ст. 60 КК викладено у новій редакції, та регламентовано, що покарання у виді арешту застосовується лише до засуджених військовослужбовців та виконується на гауптвахті, а також зі ст. 11 Кримінально-виконавчого кодексу України виключено «арештні доми» із переліку видів органів і установ виконання покарань.
Як вбачається з наданих стороною захисту копій документів, ОСОБА_6 29  вересня 2023 року був прийнятий на військову службу та станом на 3 вересня 2025 року проходив військово-лікарську комісію в умовах стаціонару у військовій частині, тобто є військовослужбовцем та суб`єктом застосування ст. 60 КК.
Більш того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 25 листопада 2024 року прокурором, з посиланням на вказаний Закон України від 23 серпня 2023 року № 3342-ІХ, до місцевого суду було подано заяву про заміну ОСОБА_6 покарання у виді арешту на обмеження волі, яку 18 грудня 2024 року прокурор відповідною заявою просив залишити без розгляду, мотивуючи це тим, що ОСОБА_6 призваний на військову службу по мобілізації, а отже є військовослужбовцем.
Таким чином, призначене ОСОБА_6 покарання у виді арешту, яке залишене без зміни апеляційний судом, не суперечить вимогам ст. 60 КК.
Посилання прокурора в касаційній скарзі на рішення Верховного Суду є безпідставним, оскільки обставини, установлені у зазначеному стороною обвинувачення кримінальному провадженні, не є релевантними обставинам цього кримінального провадження.
Отже, Суд вважає, що прокурор у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК, у них зазначено відповідні підстави та положення закону, якими керувалися ці суди при постановленні своїх рішень.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, судом не встановлено, а тому касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 серпня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора-без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                                      ОСОБА_3