ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5516/25 Справа № 199/2741/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - РУДЕНКО В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трофименко Володимир Володимирович, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року у складі судді Руденко В.В. по цивільній справі № 199/2741/20 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, третя особа — Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійсним рішення міськради щодо передачі земельної ділянки у власність та скасування державної реєстрації земельної ділянки,–
ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою, пред`явленою до  ОСОБА_1 , визначивши третьою особою Дніпровську міську раду, та із залученням ухвалою суду від 25 травня 2020 року третьою особою у справі Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, на предмет скасування права власності відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:01:639:0164, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1 га, шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності.
У червні 2020 року ОСОБА_3 уточнила свої позовні вимоги, які пред`явлені до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , та просила скасувати рішення №176/42 Дніпровської міської ради VІІ скликання від 20 лютого 2019 року “Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)” 0,1 га, та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки (кадастровий номер 1210100000:01:639:0164) за ОСОБА_1 .
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що домоволодіння АДРЕСА_2 належало її матері ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10 березня 1961 року, виданого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Семенюха Н.І. за реєстровим номером №1-665. Дане домоволодіння було успадковане після смерті батька ОСОБА_5 , який загинув на фронті ІНФОРМАЦІЯ_1 під час II Світової війни. 
       На підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2000 року №341 земельна ділянка розміром 0,4609 га за адресою: АДРЕСА_3 передана у приватну власність ОСОБА_4 , що свідчить про те, що дана земельна ділянка не тільки перебуває у користуванні, а й є приватною власністю родини позивача. На той час кадастрового номера земельній ділянці не видавалось, що підтверджено листом Держкомзему №1342-7 від 12 лютого 2002 року. Позивач вважає, що ця земельна ділянка не може бути виділена нікому ані в користування, ані, тим більше, у власність. 
        ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , не встигнувши отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Після смерті матері ОСОБА_4 , відповідно до спадкової справи №1039/2000, єдиним спадкоємцем першої черги є ОСОБА_3 , яка разом із родиною продовжувала користуватись земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 0,4609 га, а саме: сплачувала податок за землю, обробляла землю для вирощування огородини та фруктів для власного вжитку.
       У квітні 2020 року ОСОБА_3 стало відомо, що майже вся земельна ділянка (значна її частина), якою вона користується, належить ОСОБА_1 на підставі рішення №176/142 Дніпровської міської Ради VII скликання від 20 лютого 2019 року "Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність гр. ОСОБА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)". Позивач вважала, що 08 грудня 2017 року при зверненні до ради ОСОБА_1 надала недостовірні данні за вх. № 36/6926 щодо виділення їй саме цієї земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні її родини багато років. 
       04 березня 2019 року на спірну земельну ділянку 0,1 га, кадастровий номер 1210100000:01:639:0164, номер запису про право власності (в державному реєстрі прав) 30623005 проведена державна реєстрація за ОСОБА_1 .
       Позивач вважала, що ця ділянка безпосередньо накладається на земельну ділянку, якою користується ОСОБА_3 . Позивач зазначила, що дії ОСОБА_1 були незаконними, так як ніхто з її родини та з сусідів, на чиї земельні ділянки накладається чи з якими межує вказана земельна ділянка, ніколи нікому не давали письмову згоду на відчуження та/або приватизацію землі, а також, ніколи не підписували Акту погодження меж земельної ділянки, не надавали письмової згоди землевласника (землекористувача).Також зазначала, що на земельній ділянці позивача встановлені чинні межові знаки згідно з паспортом БТІ та капітальні інжерно-технічні споруди - постійна система водопостачання з труб та капітальна свердловина для води. Позивач вважала, що порушуються її законні права та інтереси як власника та користувача земельної ділянки, у зв`язку з неправомірно прийнятим Дніпровською міською радою оскаржуваним рішенням про передачу у власність ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, що перебуває у її власності та користуванні (а.с.1-4, 58, 108-111 Том І).
       Позивач по справі ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , ухвалою суду від 28 листопада 2024 року ОСОБА_2 залучена до участі у справі в якості правонаступника позивача (а.с.51 Том ІІІ). 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про скасування рішення про передачу у власність земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки - задоволено частково.
       Скасовано рішення Дніпровської міської ради від 20 лютого 2019 року №176/42 про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га, кадастровий номер 1210100000:01:639:0164.
       Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1000 (га) кадастровий номер 1210100000:01:639:0164, розташованої у АДРЕСА_4 з внесенням відомостей до Державного земельного кадастру про скасування державної реєстрації.
       В іншій частині позову відмовлено.
       Стягнуто з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, що складаються з судового збору, у розмірі 630,60 грн.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, що складаються з судового збору, у розмірі 630,60 грн (а.с. 69-73 Том ІІІ).
Рішення суду мотивовано тим, що з матеріалів справи судом не встановлено та в ході судового розгляду відповідачем не було доведено жодним доказом прийняття будь-яких рішень про припинення права користування ОСОБА_6 та вилучення із їх користування частини земельної ділянки площею 0,1000 га, яка входить до складу земельної ділянки площею 0,4609 га за адресою: АДРЕСА_3 , із метою подальшої її передачі у власність ОСОБА_1 , як і не доведено наявності добровільної відмови позивача або спадкодавців позивача від цієї земельної ділянки. Крім того встановлено, що фактично роботи із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:01:639:0164 в натурі (на місцевості) не проводилися, як і не проводилися роботи із погодженням меж зазначеної земельної ділянки при розгляді документів ОСОБА_1 та підготовки рішення ДМР від 20 лютого 2019 року №176/42. Враховуючи, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:01:639:0164, розташована у  АДРЕСА_1 , була проведена на підставі спірного рішення, яке підлягає скасуванню, відповідно підлягає скасуванню і державна реєстрація земельної ділянки площею 0,1000 (га) кадастровий номер 1210100000:01:639:0164, розташованої у АДРЕСА_1 з внесенням відомостей до Державного земельного кадастру про скасування державної реєстрації. 
       Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 у березні 2025 року через свого представника — адвоката Трофименка В.В. подала апеляційну скаргу (а.с. 79-91 Том ІІІ), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, відсутність всебічного та повного дослідження матеріалів справи. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не доведено її порушеного права, за захистом якого вона звернулась до суду, не доведено доказами набуття родиною ОСОБА_6 права власності на спірну земельну ділянку та з якого часу таке їх право виникло, як і не доведено того факту, в яких межах право власності на земельну ділянку перейшло до спадкоємиці ОСОБА_2 .
Натомість, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги, що відповідач набула право власності на правомірних та законних підставах, яке зареєструвала в Державному реєстрі речових прав, тоді як суд першої інстанції вважав, що у відповідності до діючого законодавства таке набуття відповідачем права власності є передчасним та порушує права позивача (право власності чи користування).
Скаржник наголошує, що в силу ст. 22 Земельного кодексу України у позивача не виникло права користування, а, тим більше, право власності на спірну земельну ділянку, оскільки межі цієї земельної ділянки не встановлювались землевпорядними організаціями та жоден з користувачів ОСОБА_6 за свого життя не одержував документу, в розумінні ст. 23,24 цього кодексу в редакції від 06 квітня 1999 року, що посвідчує таке право власності. Також скаржник зазначає, що навіть в натурі спірна земельна ділянка, на яку претендує позивач, не виносилась, а тому приступати до використання такої земельної ділянки заборонено.
Також скаржник зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу про порушення з боку позивачів процедури приватизації спірної земельної ділянки, яка наразі правомірно знаходить у власності ОСОБА_1 , а, відтак, і відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 чи Дніпровська міська рада порушили права позивача проведенням відповідної процедури виділення цієї земельної ділянки у власність. Погодження меж при наданні ОСОБА_1 земельної ділянки у власність не відбувалось з позивачем, адже позивач не довела, що її земельна ділянка має спільні межі з земельною ділянкою відповідача та позивач має правовстановлюючі документи на неї. Також суд першої інстанції помилково вважав, що фактом набуття права позивачем на земельну ділянку можна вважати сплату земельного податку, що, нібито, підтверджує факт отримання спірної земельної ділянки у спадок. Скаржник вважає, що позивач пред`являє позовні вимоги безпідставно, не маючи жодного права на спірну земельну ділянку, а рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2000 року за №341 станом на день його ухвалення регламентувало лише можливість реалізації права ОСОБА_4 на отримання Державного акту на землю, визначену у цьому рішенні виконкому, чого здійснено не було. Таким чином і спадкування ані такого права на отримання Державного акту на землю, ані самого права власності та користування спадкоємицями ОСОБА_4 не відбулось, що судом першої інстанції не враховано. 
Крім цього судом першої інстанції не було залучено до участі у справі усі заінтересовані сторони, оскільки після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , якій встановлено сплатити вартість 1/2 частини домоволодіння через виконавчу службу. Наразі правовстановлюючі документи на 1/2 частину домоволодіння ще в процесі оформлення Яковенко Т.А., тому права та інтереси ОСОБА_7 також зачіпаються цим позовом. Також зачіпаються права та інтереси ОСОБА_8 , який, згідно графічних матеріалів “Фактичного користування” земельною ділянкою, наданих позивачем, володіє земельною ділянкою, яка також, нібито, накладається на спірну земельну ділянку. Суд першої інстанції, не врахувавши ці обставини, не залучав учасниками справи ані ОСОБА_7 , ані ОСОБА_8 , що є порушенням процесуального характеру.
Скаржник наголошує, що судом першої інстанції застосовані норми матеріального права, які не відповідають редакції ані Земельного кодексу України, ані ЦК України, які діяли на момент початку спірних правовідносин, тобто, станом на 2000 рік, що є порушенням матеріального права та підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
У квітні 2025 року ОСОБА_2 через свого представника — адвоката Павленко І.О. подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (а.с.111-114 Том ІІІ), в якій наголосила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, доказів набуття спірної земельної ділянки в користування багато в матеріалах справи, починаючи з 1948 року по теперішній час. Також містяться у справі і докази про набуття спірної земельної ділянки стороною позивача у власність. Зазначає, що у відповіді Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів від 12 лютого 2002 року за №1342-7 зазначено, земельна ділянка загальною площею 0,4609 га за адресою: АДРЕСА_3 передана у приватну власність. Також зазначає, що в приміщенні будівлі “Дніпроцивільпроект” 04 серпня 2008 року відбулась пожежа і фонд документації із землеустрою було частково знищено. Вважає, що державний акт на спірну земельну ділянку не зберігся з цих підстав, а вини сторони позивача в цьому немає. Крім того наголосила, що, в силу ч.2 ст. 1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані споруди, тому сторони позивача вважає доведеним право користування спірною земельною ділянкою. 
Також зазначила, що відповідач ОСОБА_1 , проживаючи у Черкаській області, не має жодного відношення до спірної земельної ділянки, що має свого користувача та де побудовано домоволодіння. Спадкоємці та сама позивач ОСОБА_2 не відмовлялись від користування цієї земельною ділянкою, як і не було її вилучено з їх користування, ОСОБА_2 продовжує сплачувати податки на землю, які нараховуються у відповідності до наданих у справі документів та норм діючого законодавства. 
У квітні 2025 року Дніпровська міська рада через свого представника, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що позивач не довела у неї наявності правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, на підтвердження будь-якого у неї права чи користування, чи власності, як і не довела порушення Дніпровською міською радою її прав, приймаючи рішення від 20 лютого 2019 року №176/42 про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 . Вважала, що рішення суду першої інстанції не є обґрунтованим та законним. Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, а в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю (а.с.105-107 Том ІІІ).
Інші учасники у справі своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог повністю з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_2 належало матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10 березня 1961 року, виданого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Семенюха Н.І. за реєстровим номером №1-665.
ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 набула право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими спорудами АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою 15 липня 2020 року, зареєстровано в реєстрі за №4-326. 
На підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2000 року №341 земельна ділянка розміром 0,4609 га за адресою: АДРЕСА_3 передана у приватну власність та користування ОСОБА_4 , з них у приватну власність - 015, га ( присадибна ділянка - 0,1 га, для особистого підсобного господарства - 0,05 га), у постійне користування - 0,2 га, у тимчасове користування - 0,1109 га. 
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_2 є спадкомцем першої черги після смерті матері та прийняла спадщину у встановленому законом порядку, що підтверджено матеріалами спадкової справи.
       З копії генерального плану (схеми) з будівлями по АДРЕСА_5 :1000 станом на 25 грудня 1948 року судом першої інстанції встановлено, що в експлікації зазначена загальна площа земельної ділянки - 0,6757 га, розміри ділянки зазначені наступні:
- по АДРЕСА_3 — 48,0м;
- зі сторони домоволодіння АДРЕСА_6 – 139,2 м;
- по АДРЕСА_3 – 44,5 м та 4,5 м;
- зі сторони домоволодіння АДРЕСА_7 – 140,6 м.
       Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду виготовленого КП Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації станом на 17 серпня 2001 року площа земельної ділянки по АДРЕСА_3 становить - 0,4555 га.
       Нерухоме майно складається з: літ. А-1 - житловий будинок, літ. В-1 - житловий будинок, літ. Б - сарай, літ. Г- погріб, літ. Д - убиральня, літ. Е, Ж, З, И - зливні ями, літ. К, № 5 - колодязі, № 1-4 - огорожі. 
       Згідно з матеріалами БТІ, розміри земельної ділянки зазначені наступні:
- по АДРЕСА_3 – 28,65 м;
- зі сторони домоволодіння № НОМЕР_1 – 143,80 м;
- по АДРЕСА_1 — 36,20 м;
- зі сторони домоволодіння АДРЕСА_3 – 137,20 м.
       Також усудом першої інстанції з плану садибної ділянки, масштабу 1:500, встановлено, що площа земельної ділянки по АДРЕСА_3 зазначена - 0,4609 га.
       У листі Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів від 12 лютого 2002 року № 1342-7, наданого у копії, зазначено, що земельна ділянка загальною площею - 0,4609 га за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2000 року № 341 (за матеріалами бюро технічної і інвентаризації) передана у приватну власність гр. ОСОБА_4 .. Роботи по інвентаризації земельної ділянки та встановлення її меж в натурі не виконувались, державний акт на право приватної власності на землю не виготовлялись.
       У листі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 28 травня 2020 року № ПІ-149/0-175/0/63-20 «Про розгляд запиту на інформацію», зазначено, що не можливо надати архівну копію листа від 12 лютого 2002 року № 1342-7 і, що станом на 28 травня 2020 року земельна ділянка площею 0,4609 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , не сформована, кадастровий номер не визначено, інформація про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що власники домоволодіння АДРЕСА_3 , зокрема і позивач, відкрито користувалися земельною ділянкою, сплачуючи податки за користування землею, що здійснює наразі і позивач ОСОБА_2 , підставою для нарахування яких, згідно з діючим на той час законодавством є законне користування землею. 
Що стосується земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 1210100000:01:639:0164, судом першої інстанції встановлено наступне.
       Пунктом 4 додатку до рішення від 15 лютого 2017 року № 312/18 Дніпропетровської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м. Дніпрі (7 осіб)», гр. ОСОБА_1 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею - 0,1000 га.
        ОСОБА_1 уклала договір на виконання робіт з розробки проекту землеустрою з ТОВ «Центр землеустрою та технічної інвентаризації» (на підставі заяви гр. ОСОБА_1 та рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 15 лютого 2017 року № 312/18) у 2017 році. Комплекс землевпорядних робіт виконано ТОВ «Центр землеустрою та технічної інвентаризації», на підставі кваліфікаційних сертифікатів № 000057 від 24 грудня 2012 року та № 010101 від 16 травня 2013 року. Комплекс геодезичних робіт виконано ФОП ОСОБА_9 на підставі кваліфікаційного сертифікату №010311 № 10 січня 2014 року        .
       У матеріалах проекту відведення є довідка з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) видана гр. ОСОБА_1 відділом Держгеокадастру у м. Дніпро від 16 березня 2017 року № 2/150317/03-16, у якій зазначено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 відводиться за рахунок земель запасу, не наданих у власність та постійне користування в межах населених пунктів.
Рішенням Дніпровської міської ради від 20 лютого 2019 року №176/42 про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_4 у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд передана присадибна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер 1210100000:01:639:0164.
       Відповідно до висновку експерта ДНІСЕ № 578-24 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі № 199/2741/20 від 02 вересня 2024 року, згідно наданих матеріалів топографо-геодезичних вишукувань, які виконано ФОП ОСОБА_10 , встановлено факт накладання земельної ділянки по АДРЕСА_1 (кадастровий номер: 1210100000:01:639:0164), яка належить гр. ОСОБА_1 , на земельну ділянку по АДРЕСА_3 , яка перебуває у фактичному користуванні гр. ОСОБА_3 , площа накладання становить - 0,1000 га.
       Земельна ділянка кадастровий номер: 1210100000:01:639:0164 повністю знаходиться у межах земельної ділянки по АДРЕСА_3 , координати накладання відповідають координатам земельної ділянки по АДРЕСА_1 (кадастровий номер: 1210100000:01:639:0164) згідно даних ДЗК та проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки. Розміри накладання: відстань т. 1 - т. 2 - 21,19 м, відстань т. 2 - т. 3 - 42,50 м, відстань т. 3 - т. 4 - 26,33 м, відстань т. 4 - т. 1 - 43,67 м.
З матеріалів справи судом першої інстанції не встановлено та в ході судового розгляду відповідачем не було доведено жодним доказом прийняття будь-яких рішень про припинення права користування позивача та вилучення із її користування частини земельної ділянки площею 0,1000 га, яка входить до складу земельної ділянки площею 0,4609 га за адресою: АДРЕСА_3 , із метою подальшої її передачі у власність ОСОБА_1 , як і не доведено наявності добровільної відмови позивача або спадкодавців позивача від цієї земельної ділянки. 
Суд першої інстанції вважав у цій справі встановленим, що фактично роботи із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:01:639:0164 в натурі (на місцевості) не проводилися, як і не проводилися роботи із погодженням меж зазначеної земельної ділянки, з чого дійшов висновку про те, що в користування позивача перейшла земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 0,4609 га, а протиправна передача Дніпровською міською радою земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівельі споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га, кадастровий номер:1210100000:01:639:0164, площа накладання якої на земельну ділянку позивача становить 0,1000 га, яка без її вилучення із користування у позивача та припинення права користування, без прийняття рішення про зміну цільового використання цієї земельної ділянки, перешкоджає позивачу належним чином реалізувати своє речове право.
       Задовольняючи, хоча б і частково, позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що власники домоволодіння АДРЕСА_3 , зокрема і позивач, відкрито користувалися земельною ділянкою, а позивач продовжує сплачувати податки за користування землею, підставою для нарахування яких, згідно з діючим на той час законодавством, є законне користування землею на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2000 року за №341 “Про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 46 090 кв.м. за адресою: АДРЕСА_8 ”. 
       Також суд першої інстанції виходи з того, що з матеріалів справи судом не встановлено та в ході судового розгляду відповідачем не було доведено жодним доказом прийняття будь-яких рішень про припинення права користування ОСОБА_6 та вилучення із їх користування частини земельної ділянки площею 0,1000 га, яка входить до складу земельної ділянки площею 0,4609 га за адресою: АДРЕСА_3 , із метою подальшої її передачі у власність ОСОБА_1 , як і не доведено з боку відповідачів наявності добровільної відмови позивача або спадкодавців позивача від цієї земельної ділянки. При цьому судом першої інстанції встановлено, що фактично роботи із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:01:639:0164 в натурі (на місцевості) не проводилися, як і не проводилися роботи із погодженням меж зазначеної земельної ділянки при розгляді документів ОСОБА_1 та підготовки рішення ДМР від 20 лютого 2019 року №176/42. Враховуючи, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:01:639:0164, розташована у  АДРЕСА_1 , була проведена на підставі спірного рішення, яке підлягає скасуванню, відповідно підлягає скасуванню і державна реєстрація земельної ділянки площею 0,1000 (га) кадастровий номер 1210100000:01:639:0164, розташованої у АДРЕСА_1 з внесенням відомостей до Державного земельного кадастру про скасування державної реєстрації.
       Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Так, колегією суддів встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_2 належало матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10 березня 1961 року, виданого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Семенюха Н.І. за реєстровим номером №1-665.
ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , набула право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими спорудами АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою 15 липня 2020 року, зареєстровано в реєстрі за №4-326. 
На підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2000 року №341 земельна ділянка розміром 0,4609 га за адресою: АДРЕСА_3 передана у приватну власність та користування ОСОБА_4 , з них у приватну власність - 015, га ( присадибна ділянка - 0,1 га, для особистого підсобного господарства - 0,05 га), у постійне користування - 0,2 га, у тимчасове користування - 0,1109 га. 
       У листі Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів від 12 лютого 2002 року № 1342-7, наданого у копії, зазначено, що земельна ділянка загальною площею - 0,4609 га за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2000 року № 341 (за матеріалами бюро технічної і інвентаризації) передана у приватну власність гр. ОСОБА_4 .. Роботи по інвентаризації земельної ділянки та встановлення її меж в натурі не виконувались, державний акт на право приватної власності на землю не виготовлялись.
       У листі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 28 травня 2020 року № ПІ-149/0-175/0/63-20 «Про розгляд запиту на інформацію», зазначено, що неможливо надати архівну копію листа від 12 лютого 2002 року № 1342-7 і, що станом на 28 травня 2020 року земельна ділянка площею 0,4609 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , не сформована, кадастровий номер не визначено, інформація про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.
       Згідно з абзацом 2 пункту 1 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який набув чинності 01 липня 2004 року. Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
       Отже, на підставі вказаної норми Закону рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V), є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.
       Зазначену правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 30 червня 2020 року у справі №372/2626/15-ц
       Колегія суддів зазначає, що рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2000 року №341 ОСОБА_4 не було реалізовано нею за життя шляхом початку процедури проведення реєстрації та отримання державного акту про право власності на землю.
       У відповідності до ст. 22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, в редакції від 06 квітня 1999 року, визначено, що право власності на землю або право користування  наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.
       Згідно з ч.1 ст. 23 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, в редакції від 06 квітня 1999 року, встановлювалось, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. 
       Разом з цим належить зазначити, що, в силу ст. 56, 67 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, в редакції від 06 квітня 1999 року, для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Розмір земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва не повинен перевищувати 0,1 гектара, будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. 
       Саме за цими нормами матеріального права ОСОБА_4 отримала рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2000 року за №341 “Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська” (а.с.11-13 Том І).
       Зазначеним рішенням також було зобов`язано Управління земельних ресурсів міста Дніпропетровська видати громадянам Державні акти на право приватної власності чи постійне користування земельними ділянками, якщо фактичні акти на право приватної власності проінвентаризованих земельних ділянок відповідають площам та матеріалам БТІ (п.п.2.2.2 п.2 рішення виконкому).
       Однак, у листі Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів від 12 лютого 2002 року № 1342-7 зазначено, що роботи по інвентаризації земельної ділянки та встановлення її меж в натурі не виконувались, державний акт на право приватної власності на землю не виготовлялись (а.с.13 зворот Том І).
       Колегія суддів наголошує, що матеріали справи не містять доказів на спростування факту відсутності Державного акту на землю, яку передано у власність ОСОБА_4 за рішення виконкому від 2000 року.
        ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 (а.с.14 Том І).
       У відповідності до положень Пленуму Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», належить наголосити, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Коли ж спадщина відкрилася до набрання чинності Цивільним кодексом України й строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
       Враховуючи, що правовідносини щодо спадкування ОСОБА_3 після матері ОСОБА_4 виникли до набрання чинності ЦК України та те, що визначений у статті 549 ЦК Української РСР шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлої в травні 2000 року спадкодавиці закінчився в листопаді 2000 року відповідно, тобто до 01 січня 2004 року, до вказаних спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР.
       Колегія суддів встановила, що ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину після матері ОСОБА_4 на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 лише 15 липня 2020 року (а.с.151 Том І).
       Однак, правовідносини щодо спадкування майнових прав після ОСОБА_4 на земельну ділянку, визначену рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2000 року за № 341, виникли ще у 2000 році у зв`язку зі смертю останньою, а часом відкриття спадщини, в силу ст. 525 ЦК УРСР, в редакції від 30 жовтня 1999 року, визнається день смерті спадкодавця.
       З вищенаведеного колегія суддів встановлює факт того, що ОСОБА_4 за життя не реалізувала своє право на отримання Державного акту на земельну ділянку, якій не проводились, до того ж, роботи по інвентаризації земельної ділянки та встановлення її меж в натурі, що свідчить про відсутність спадкових майнових прав після її смерті у її доньки ОСОБА_3 на зазначену у додатку до рішення виконкому від 2000 року земельну ділянку. Крім того, право користування ОСОБА_4 цією визначеною земельною ділянкою припинено зі смертю останньої і не може бути успадковано її спадкоємцями.
       Колегія суддів, повністю приймаючи доводи скаржника про невірно застосовані судом першої інстанції норми матеріального права, неповно досліджені фактичні обставини справи, зокрема, щодо відсутності у ОСОБА_3 права на спадкування після ОСОБА_4 земельної ділянки, наданої останній за рішенням виконкому від 2000 року у зв`язку з відсутністю оформлення ОСОБА_4 за її життя такого права власності у відповідності до діючого на той час законодавства та приписів, зазначених у самому рішенні виконкому, доходить висновку про відсутність у ОСОБА_3 майнового права в порядку спадкування на земельну ділянку, визначену рішення виконкому від 2000 року. 
       Такі висновки колегії суддів узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 березня 2019 року у справі №343/1048/17.
       Зазначених фактичних обставин суд першої інстанції не врахував, вважаючи доведеним стороною позивача права на спірну земельну ділянку, зокрема, шляхом сплати податків на землю та відкритістю користування цією земельною ділянкою, що не може бути підставою для виникнення права власності у сторони позивача на спірну земельну ділянку.
       Крім цього, колегія суддів наголошує, що в процесі розгляду цієї справи ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_2 є спадкомцем першої черги після смерті матері та прийняла спадщину у встановленому законом порядку, що підтверджено матеріалами спадкової справи.
       З урахуванням вищевстановленого, колегія суддів відзначає, що позивач ОСОБА_2 , що є спадкоємцем ОСОБА_3 , також не успадкувала права власності на земельну ділянку, відповідно до рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2000 року за № 341, а право користування у спадкоємців ОСОБА_4  не виникло на достатніх законних підставах. 
       Разом з цим належить зазначити, що за за положеннями ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 ЦК України (в редакції на 15 липня 2020 року, тобто, на момент отримання свідоцтва про спадщину на 1/2 частину домоволодіння ОСОБА_3 ) встановлюється, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил.
       За таких обставин, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.
       З огляду на викладене та враховуючи, що колегією суддів встановлено відсутність у сторони позивача майнових прав на земельну ділянку, визначену відповідно до рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2000 року за № 341, однак набуто право власності на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування ОСОБА_2 після ОСОБА_3 , яка, в свою чергу, успадкувала це майно від матері ОСОБА_4 за спірною адресою, тому позивач набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.
       Враховуючи, що сторона позивача не скористалась своєчасно своїм правом на оформлення спірної земельної ділянки шляхом отримання Державного акту на землю ще у 2000 році та проведенням державної реєстрації земельної ділянки за позивачем, а ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку у 2019 році за процедурою приватизації, проведеної без порушень прав сторони позивача, тому вимоги позивача є безпідставні та не підлягають задоволенню. 
       За встановлених фактичних обставин, колегія суддів доходить висновку про те, що доводи скаржника знайшли своє підтвердження при розгляді апеляційної скарги, а позовні вимоги щодо порушення майнових прав позивача з боку відповідачів є необґрунтованими та безпідставними, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог повністю.
       Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, враховуючи, що питання, які зазначені в апеляційній скарзі судом першої інстанції вирішені не були. 
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права. 
       За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трофименко Володимир Володимирович — задовольнити.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року — скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, третя особа — Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійсним рішення міськради щодо передачі земельної ділянки у власність та скасування державної реєстрації земельної ділянки — відмовити.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “03” вересня 2025 року.
Повний текст постанови складено “12” вересня 2025 року. 

Головуючий:                                                          В.С. Городнича 
       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова
                                                                                Т.П. Красвітна