ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/7578/21
провадження № 61-4137св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -   ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Запольська Ольга Василівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження  без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Запольська Ольга Василівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу
 
за касаційною скаргою адвоката Бобровника Дениса Олександровича як представника ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду                     м. Одеси від 12 лютого 2024 року у складі судді Огренич І. В.  та постанову Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.  Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила встановити факт проживання її та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2001 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що у 2000 році вона познайомилась із ОСОБА_3 в єврейській громаді ОЄРГ «Шомрей Шабос» (тепер «Хабад Одеса»). Починаючи з 2001 року позивач із сином почали проживати разом однією сім`єю із ОСОБА_3 в його квартирі на                        АДРЕСА_1 . Позивач і ОСОБА_3 вели спільне господарство, мали спільнийпобут, спільні права та обов`язки як дружина та чоловіка, регулярно разом відпочивали, подорожували за кордон, мали спільне коло спілкування та спільних друзів. 17 травня 2001 року за спільні кошти сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 , в якій проживали.                    01 липня 2006 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті позивач і ОСОБА_4 (син спадкодавця) звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. Встановлення факту необхідно позивачу для правильного розподілу часток при оформленні спадщини.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Київський районний суд м. Одеси рішенням від 12 лютого 2024 року позов залишив без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що не можна встановити факт спільного проживання з березня 2001 року до 01 січня 2004 року, оскільки КпШС України, який діяв до 2004 року, не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.
Вимоги про встановлення факту спільного проживання  з 01 січня 2004 року до                     01 липня 2006 року є неефективним способом захисту, адже вимог про розподіл часток при спадкуванні за законом після смерті ОСОБА_3 позивач не заявила. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційного суду
Одеський апеляційний суд постановою від 20 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бобровника Д. О. задовольнив частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2024 року змінив та доповнив у частині мотивування, в іншій частині рішення суду залишив без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована правильністю висновків суду першої інстанції по суті спору. Разом із цим апеляційний суд вважав за необхідне зазначити, що застосування статті 74 СК України до спірних правовідносин можливе лише                         з 01 січня 2004 року,а до цього періоду спори щодо майна осіб, які проживали однією сім`єю без шлюбу, підлягають вирішенню відповідно до Закону України «Про власність» та норм цивільного законодавства. Позивач повинен був визначити спірне майно, на яке можуть поширюватися вказані положення, та заявити відповідні вимоги, які могли б бути предметом судового розгляду.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі адвокат Бобровник Д. О. як представник ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження вказувала те, що суд апеляційної інстанції                         в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 03 липня 2019 року у справі                    № 554/8023/15-ц та постановах Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі          № 149/2697/21, від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 07 грудня                  2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі                              № 127/28507/15, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20; необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12 січня 2024 року у справі № 755/20288/21, від 05 червня 2020 року у справі № 362/7078/15-ц, від 06 квітня 2020 року у справі № 641/7033/18, від 24 квітня 2019 року у справі                  № 163/754/17, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, від 19 березня                    2020 року у справі № 303/2865/17, який застосовано судом апеляційної інстанції                   в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.   
 
Скаржник вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15.
Позивач проживала із спадкодавцем однією сім`єю з 2001 року, але вони не перебували у зареєстрованому шлюбі до 2006 року. Позивач у майбутньому має право вимагати визнання права власності на майно спадкодавця як частку у праві спільної сумісної власності чоловіка і жінки. Відмовляючи у задоволенні позову                     з підстав обрання неналежного способу захисту, суди порушили принцип диспозитивності, доступ до правосуддя. 
У судовій практиці дотримувались визначених Конституційним Судом у 1999 році критеріїв для встановлення факту проживання однією сім`єю. 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного суду від 09 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
23 квітня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
01 липня 2006 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_3 помер.
 
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                             є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                            в  межах касаційної   скарги,   дійшов   висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений такий факт, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
 
Предметом позову у цій справі є вимоги про встановлення факту проживання  позивача зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2001 до 2006 року для правильного розподілу часток при спадкуванні за законом після смерті ОСОБА_3 . 
 
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
 
До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
 
Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України                             з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.
 
Отже, факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року.
 
Крім того, частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та                      з інших поважних причин не проживають спільно.
 
За усталеною практикою, спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР. Отже, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).
 
Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
 
Отже, правовий режим майна, набутого у власність у період з 1991 року до 01 січня 2004 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, визначається за нормами чинного на той час законодавства.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі                               №  523/14489/15-ц погодилась з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур  вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).
 
Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а є лише підставою для вирішення такої справи.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано зазначив, що вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем у період до                    2004 року не мають правового значення, оскільки чинне на той час законодавство України не передбачало виникнення у зв`язку з цим правових наслідків. 
 
Правильним також є висновок судів про те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є ефективним способом захисту, оскільки позивач не заявила інших вимог, пов`язаних із розподілом часток у спадщині після смерті ОСОБА_3 чи з визначенням майна, право власності на яке вона хоче визнати за собою із застосуванням положень Закону України «Про власність». Отже, обраний позивачем спосіб захисту не є належним способом захисту, у зв`язку з чим суди обґрунтовано відмовили  в задоволенні позову.
 
Крім того, встановлення факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю не призведе до виникнення у неї прав на спадкування, оскільки з моменту реєстрації шлюбу вона вже набула статусу спадкоємця першої черги. 
 
Ураховуючи встановлені у справі фактичні обставини, висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, що зазначені в касаційній скарзі.
 
Аргументи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів, зводяться до незгоди з ними та тлумачення норм матеріального права та висновків Верховного Суду на власний розсуд. 
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної  скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Бобровника Дениса Олександровича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року  залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,                є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         А. Ю. Зайцев   
 
Є. В. Коротенко 
 
 М. Ю. Тітов