ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 жовтня 2025 року                                                                                      Справа № 902/127/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді      Гудак А.В.
судді                             Мельник О.В.
судді                             Олексюк Г.Є.
секретар судового засідання Пацьола О.О. 
за участю представників сторін:
прокурор: Ваколюк Ю.О.                         
позивача:  не з`явився  
відповідача: Сенів А.М.   
третьої особи на стороні позивача: не з"явився
третьої особи на стороні відповідача: Голівський В.В. адвокат
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного      апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Самгородської сільської ради на рішення Господарського суду Вінницької області від 11.08.2025 року у справі № 902/127/25 (суддя Нешик О.С., м.Вінниця, повний текст складено 21.08.2025)
за позовом    Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави
до      Вінницької обласної ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача    - Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс"
та третьої особи,      яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача      - Самгородоцької сільської ради
про      визнання недійсним рішення

Перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом Вінницької обласної ради про визнання недійсним рішення 36 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання "Про передачу лісу у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району" №735 від 04.12.2018.
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 11.08.2025 у справі №902/127/25 позов Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури у справі №902/127/25 задоволено. Визнано недійсним рішення 36 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання "Про передачу лісу у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району" №735 від 04.12.2018. Стягнуто з Вінницької обласної ради на користь Вінницької обласної прокуратури 3028,00 грн витрат зі сплати судового збору.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Самгородоцька сільська рада звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати  рішення  Господарського  суду  Вінницької  області  від  11  серпня  2025 року  у  справі  №  902/127/25  у  повному  обсязі  і  ухвалити  нове  рішення  (постанову), яким  відмовити  у  задоволенні  позову  першого  заступника  керівника  Вінницької обласної  прокуратури  в  інтересах  держави  до  Вінницької  обласної  Ради,  за  участю третіх  осіб,  які  не  заявляють  самостійних  вимог  на  предмет  спору  на  стороні відповідача: Самгородоцька сільська рада Хмільницького району Вінницької області, Вінницьке  обласне  комунальне  спеціалізоване  лісогосподарське  підприємство «Віноблагроліс», про визнання недійсним рішення 36 сесії Вінницької обласної Ради 7 скликання «Про передачу лісу у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району» №735 від 04.12.2018.
Ухвалою суду від 15.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Самгородської сільської ради на рішення Господарського суду Вінницької області від             11.08.2025 року у справі №902/127/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на                                  29 жовтня 2025 року.
23 вересня 2025 року Вінницькою обласною радою поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу Самгородоцької сільської ради задовольнити. Рішення Господарського суду Вінницької області від 11 серпня 2025 року в справі №902/127/25 скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
28 жовтня 2025 року прокурором спеціалізованої екологічної прокуратури Вінницької обласної прокуратури Ярмощуком В.П. подані пояснення в яких останній заперечує доводи апеляційної скарги та просив прийняти наведені пояснення та врахувати їх при розгляді справи № 902/127/25.
Проте, колегія суддів вважає, що фактично по суті вказані пояснення прокурора є відзивом на апеляційну скаргу строк подання якого згідно ухвали суду від 15.09.2025, яка доставлена до електронного кабінету Вінницької обласної прокуратури 17.09.2025 15:13, що підтверджується квитанцією №4515741 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету (а.с.48 т.2) сплив 29.09.2025, тому в силу приписів ч.2 ст.118 ГПК України залишаються без розгляду.
Представник Самгородської сільської ради в судовому засіданні 29.10.2025 підтримав доводи апеляційної скарги та надав відповідні пояснення.
В судовому засіданні 29.10.2025 представник  Вінницької обласної ради також підтримав доводи апеляційної скарги Самгородської сільської ради  та надав відповідні пояснення.
Прокурор в судовому засіданні 29.10.2025 заперечила доводи апеляційної скарги та надала відповідні пояснення.
В судове засідання 29.10.2025 Вінницьке обласне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Віноблагроліс" свого представника не направило, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлено належним чином, причини неявки суду не повідомило. 
Північно-західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення прокурора та представників Самгородської сільської ради  і Вінницької обласної ради, розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
ВСТАНОВИВ:
1.Зміст рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, встановивши обставини, що спірне рішення 36 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання рішення "Про передачу лісу у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району" №735 від 04.12.2018 не містило інформації щодо кадастрового номеру земельної ділянки лісогосподарського призначення площею 258,0 га, як і інформації про обтяження речових прав на таку земельну ділянку, обмежень у її використанні,  станом на момент прийняття спірного рішення не було розроблено документацію із землеустрою щодо земельної ділянки лісогосподарського призначення площею 258,0 га задля внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру, відомості про речові права на таку земельну ділянку не було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дійшов висновку, що спірне рішення 36 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання рішення "Про передачу лісу у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району" №735 від 04.12.2018 прийнято з порушенням ст.79, 79-1, 117, 125 Земельного кодексу України №2768-III від 25.10.2001. Поряд з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурором не було пропущено строк позовної давності при зверненні до суду із цим позовом. Поряд з цим, відзначив, що за правилами ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а отже оскільки Самгородоцька сільська рада не є стороною в судовому спорі (позивачем чи відповідачем), клопотання її представника щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності задоволенню не підлягає.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, Самгородоцька сільська рада посилається на те, що суд першої інстанції мав виходити з принципу верховенства права, дотримуючись законності, обґрунтованості й мотивованості рішення. Вмотивованість судового рішення передбачає наявність чітких підстав і логічних пояснень того, чому суд врахував одні докази, а інші відхилив, і чому застосував певні норми матеріального права. Господарський суд Вінницької області цих вимог не дотримався, оскільки не обґрунтував, чому визнав позов прокурора належним способом захисту, не навів аналізу компетенції Вінницької обласної ради та не врахував положення Конституції і законів України, які гарантують місцеве самоврядування.  
Скаржник наголошує, що відповідно до статей 7, 13, 140 та 144 Конституції України органи місцевого самоврядування є самостійними у межах своїх повноважень і мають право розпоряджатися об`єктами комунальної власності територіальних громад. Вінницька обласна рада, ухвалюючи рішення про передачу лісу у власність Зозулинецької територіальної громади, діяла в межах своєї компетенції, визначеної Конституцією та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до частини четвертої статті 60 цього Закону обласні ради від імені територіальних громад здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, можуть передавати їх у користування чи розпоряджатися ними згідно із законом. Отже, передача лісових земель, що перебували у спільній власності територіальних громад області, була здійснена у межах наданих законом повноважень.
Самгородоцька сільська рада також вказує, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту. Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії органу влади у разі, якщо він суперечить закону і порушує права чи інтереси осіб. Однак у позові прокурора йдеться про «визнання недійсним» рішення обласної ради, тоді як належним способом є саме «визнання незаконним і скасування». Таким чином, предмет позову обрано неправильно, що саме по собі мало бути підставою для відмови у його задоволенні. Суд, натомість, задовольнив позов у повному обсязі, фактично вийшовши за межі заявлених вимог, чим порушив положення частини другої статті 237 ГПК України.
Крім того, скаржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно послався у своєму рішенні на норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», хоча сам позивач у позовній заяві на цей закон не посилався. Це свідчить про те, що суд самостійно змінив підстави позову, що прямо заборонено процесуальним законом.
Скаржник звертає увагу, що відповідно до статей 16 і 60 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою діяльності територіальних громад є комунальне майно, земля і природні ресурси, які перебувають у їхній власності. Територіальні громади та обласні ради як органи, що представляють їх спільні інтереси, мають право самостійно розпоряджатися цими об`єктами. Передача лісових масивів між громадами чи у власність іншої громади не може розглядатися як порушення інтересів держави, оскільки йдеться не про державну, а про комунальну власність. Таким чином, твердження прокурора про «суспільний інтерес» та «порушення інтересів держави» є безпідставними.
Скаржник також наголошує, що прокурор не довів порушення будь-яких конкретних прав держави або юридичних осіб. Його аргументація носить загальний характер, зводячись до декларативних тверджень про необхідність «захисту суспільних інтересів». Водночас відсутні будь-які докази, що внаслідок прийняття рішення Вінницької обласної ради №735 від 04.12.2018 були порушені права держави чи третіх осіб.
Самгородоцька сільська рада підкреслює, що господарські суди не вправі втручатися у діяльність органів місцевого самоврядування поза межами перевірки законності їхніх рішень, якщо не доведено реального порушення прав. Суд першої інстанції, задовольняючи позов прокурора, фактично підмінив собою органи державної влади, надавши оцінку політичним і господарським рішенням органу самоврядування, що виходить за межі його компетенції.
З огляду на викладене, Самгородоцька сільська рада вважає, що рішення Господарського суду Вінницької області від 11 серпня 2025 року у справі №902/127/25 постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, є незаконним, необґрунтованим, немотивованим і таким, що не відповідає завданням господарського судочинства. Суд не врахував конституційні гарантії місцевого самоврядування, не забезпечив рівність сторін у процесі, не дослідив усі докази та не навів правового обґрунтування своїх висновків.
Поряд з цим, на  переконання  третьої  особи  -  Самгородоцької  сільської  ради Хмільницького  району  Вінницької  області  судом  першої  інстанції  у  справі №902/127/25 безпідставно не застосовано позовну давність.
Вінницька обласна рада у відзиві на апеляційну скаргу підтримуючи доводи апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції безпідставно зазначив, що Вінницька обласна рада визнала позов прокурора, хоча позиція Ради була прямо протилежною. У відзиві на позовну заяву від 28.02.2025 вона чітко заявила, що не визнає позовні вимоги, вважає їх безпідставними й необґрунтованими. Отже, висновок суду про визнання позову є помилковим та свідчить про порушення принципів змагальності й об`єктивності судового процесу, що визначені статтями 13 і 236 Господарського процесуального кодексу України.  Суд першої інстанції неправильно застосував статтю 117 Земельного кодексу України. Ця норма регулює порядок передачі земель між різними формами власності — з державної у комунальну або навпаки. У даному випадку мова йшла про передачу земельної ділянки, яка вже перебувала у комунальній власності, зокрема у спільній власності територіальних громад Вінницької області. Це підтверджено рішенням Господарського суду у справі №902/317/16 від 21.03.2018, яким встановлено, що саме обласна рада є законним власником цих земель. Таким чином, рішення №735 стосувалося розпорядження майном у межах комунальної власності, а не зміни її форми, і тому регулюється статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідач зазначив, що суд першої інстанції неправильно визначив правову природу рішення №735, розглянувши його як правочин. Насправді це лише акт волевиявлення — початковий етап процедури передачі земель, який створює передумови для подальшої розробки документації, присвоєння кадастрового номера та державної реєстрації. Отже, твердження про порушення процедури є передчасним. Відповідач вважає, що прокурор не довів наявності порушених інтересів держави. Як наголошує Велика Палата Верховного Суду, представництво прокурором інтересів держави є виключним заходом, який застосовується лише за наявності реальних порушень. У цій справі рішення обласної ради реалізувало принцип децентралізації, спрямоване на зміцнення спроможності місцевих громад і не призвело до жодних негативних наслідків для держави. Земля залишилась у комунальній власності, її цільове призначення не змінювалося, а тому жодних державних інтересів порушено не було.
Вінницьке обласне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Віноблагроліс" правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Згідно ч.3 ст.263 ГПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 21.03.2018 залишеним без змін  постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 у справі №902/317/16 (а.с.22-39 т.1) за позовом    Керівника Калинівської місцевої прокуратури        в інтересах держави в особі: Вінницької обласної ради, Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс", Державного агентства лісових ресурсів України в особі Вінницького обласного управління лісового та мисливського господарства до    Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб", до    Зозулинецької сільської ради про визнання рішень недійсними та повернення земельної ділянки у постійне користування, прийнято відмову прокурора від позову в частині позовних вимог: визнання незаконним та скасування рішення 2 сесії 23 скликання Зозулинецької сільської ради від 30.09.1998р. № 3 у частині передачі колективному господарству пайовиків "Хлібороб" земель лісового фонду площею 258,3 га; визнання недійсним державного акту на право постійного користування  землею від 13.03.1998р., серії ІІ-ВН № 001040,  у частині передачі колективному господарству пайовиків "Хлібороб" земель лісового фонду площею 258,3 га. Провадження у справі в частині позовних вимог  позовних вимог: визнання незаконним та скасування рішення 2 сесії 23 скликання Зозулинецької сільської ради від 30.09.1998р. №3 у частині передачі колективному господарству пайовиків "Хлібороб" земель лісового фонду площею 258,3 га; визнання недійсним державного акту на право постійного користування  землею від 13.03.1998р., серії ІІ-ВН № 001040,  у частині передачі колективному господарству пайовиків "Хлібороб" земель лісового фонду площею 258,3 га закрито. Позов задоволено частково. В позові в частині визнання    незаконним та скасування рішення 11 сесії 23 скликання Зозулинецької сільської ради від 20.10.2000р. "Про передачу земель лісового фонду колишнього сільгосппідприємства "Хлібороб" с. Зозулинці" відмовлено. В позові в частині зобов`язання СТОВ "Хлібороб" повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 258,3 га у постійне користування ВОКСЛП "Віноблагроліс" шляхом оформлення акту приймання-передачі вказаної земельної лісової ділянки відмовлено. Зобов`язано  Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Хлібороб"  повернути Вінницькій обласній раді земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 258,3 га, що знаходиться на території Зозулинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області за межами населеного пункту.
Зазначеним рішенням суду встановлено наступні обставини:
"...Рішенням 15 сесії Вінницької обласної ради №217 від 06.07.2000 р. у зв`язку з реформуванням колективних сільськогосподарських підприємств області на засадах приватної власності на землю і майно та створенням різних типів господарських структур припинено право постійного користування землями лісового фонду колишніх колективних сільськогосподарських підприємств... .
....За інформацією Управління Держгеокадастру у Козятинському районі Вінницької області №99-28-99.2-343/2-16 від 01.03.2016 р. відповідно до державної статистичної звітності "Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності" станом на 01.01.2016 року (форма 6-зем) на території Зозулинецької сільської ради землі лісового фонду загальною площею 257,3610 га перебувають у землях запасу Зозулинецької сільської ради... .
...Вінницька обласна рада, як орган якому делеговано повноваження розпорядження землями лісового фонду, рішенням 16 сесії №252 від 15.09.2000 землі лісового фонду колишніх колективних сільськогосподарських підприємств передала Вінницькому обласному комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству "Віноблкомунліс".
Проте, зазначене рішення Вінницьким обласним комунальним спеціалізованим лісогосподарським підприємством "Віноблагроліс" не виконано, не прийнято землі лісового фонду колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, у строки, визначені рішенням.
Таким чином, Вінницька обласна Рада є єдиним законним органом який здійснює права власника земель лісового фонду, що є предметом спору, а тому її право підлягає відновленню."
Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На виконання рішення Господарського суду Вінницької області від 21.03.2018 у справі №902/317/16, відповідно до акту прийому-передачі від 25.06.2018, Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" повернуто Вінницькій обласній раді земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 258,3 га, що знаходиться на території Зозулинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області за межами населеного пункту (а.с.47 т.1).
25 червня 2018 року рішенням 19 сесії Зозулинецької сільської ради 7 скликання "Про передачу земель лісового фонду та пасовищ у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади" №1 вирішено звернутись до депутатів Вінницької обласної ради Лановика С.Я., Роя В.А. та інших депутатів та депутатських фракцій з клопотанням про сприяння у вирішенні передачі земель лісового фонду та пасовищ у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади (п.3 цього рішення) (а.с.235 т.1).
04 грудня 2018 року рішенням 36 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання "Про передачу лісу у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району" №735 від вирішено передати землі лісового та пасовищного фонду площею 258 га у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району (а.с.48 т.1).
Розпорядженням Вінницької обласної ради "Про створення Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблкомунліс" №74 від 28.08.2000, затвердженим рішенням 16 сесії Вінницької обласної ради 3 скликання №245 від 15.09.2000 "Про розпорядження голови обласної Ради" вирішено створити Вінницьке обласне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Віноблкомунліс".
Відповідно до рішення 23 сесії Вінницької обласної ради 3 скликання №463 від 12.10.2001 "Про перейменування Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблкомунліс" та його перепідпорядкування головному управлінню сільського господарства та продовольства обласної державної адміністрації" вирішено перейменувати Вінницьке обласне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Віноблкомунліс" на Вінницьке обласне спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Віноблагроліс" (п.1 цього рішення).
Згідно зі статутом Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс", затвердженого рішенням 24 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання від 28.09.2017 №496 (а.с.129-137 т.1), це підприємство засноване на спільній власності територіальних громад Вінницької області та є об`єктом права спільної часткової власності територіальних громад області, управління яким здійснює Вінницька обласна рада (п.1.1 цього статуту).
Як вказано в пп.2.1.1 п.2.1 статуту Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс", затвердженого рішенням 24 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання від 28.09.2017 за №496, останнє створено з метою ведення лісового господарства, включаючи питання охорони, захисту, раціонального використання та заготівлі лісових ресурсів і відтворення лісів, що знаходяться в постійному користуванні цього підприємства.
За умовами пп.2.2.5 п.2.2 статуту Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс", затвердженого рішенням 24 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання від 28.09.2017 за №496, предметом діяльності підприємства є також ведення лісового господарства, здійснення спеціального використання лісових ресурсів та користування земельними ділянками лісового фонду способами, які б забезпечували збереження оздоровчих захисних властивостей лісів, а також створювали сприятливі умови для охорони, захисту, використання та відтворення.
Вказаним статутом Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс", затвердженого рішенням 24 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання №496 від 28.09.2017, на це підприємство покладено також функції зі здійснення контролю за охороною та захистом лісів від шкідників та хвороб, веденням мисливського господарства, додержанням вимог пожежної безпеки і виконанням санітарних правил в лісах (пп.2.2.20 п.2.2 статуту).
В матеріалах справи міститься проект організації та розвитку лісового господарства ДП "Козятинський райагроліс" ВОКСЛЛ "Віноблагроліс" Вінницької області, складений 2016 року (а.с.50-58 т.1). З огляду на вказані матеріали лісовпорядкування на території Зозулинецької сільської ради розташовано 2 окремі земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею 250,5 га, зокрема квартал 39 площею 104,6 га та квартал 40 площею 145,9 га.
В матеріалах справи також міститься листування Вінницької обласної ради, Самгородоцької сільської ради та інших осіб щодо завершення процедури передачі земельної ділянки лісогосподарського призначення за спірним рішенням (а.с. 65, 68, 111, 115-117 т.1).
20 лютого 2019 року в листом №01.01-56/1052 Вінницькою обласною державною адміністрацією повідомлено Зозулинецьку сільську раду, що для прийняття рішення про надання дозволу на проведення інвентаризації земель лісового фонду площею 258,0 га необхідно надати відповідний пакет документів, зокрема акт приймання-передачі земель лісового фонду, інформацію щодо створення спеціалізованого підрозділу для ведення лісового господарства, інформацію про державну реєстрацію права власності територіальної громади на земельні ділянки лісового фонду та відповідні правовстановлюючі документи (а.с.111 т.1).
28 березня 2022 року листом №368 (а.с.67 т.1) Самгородоцька сільська рада повідомила Вінницьку обласну раду про те, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №707-р від 12.06.2020 територія Зозулинецької територіальної громади включена до складу Самгородоцької територіальної громади. В зв`язку з необхідністю завершення процедури передачі спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення Самгородоцькій територіальній громаді, яка є правонаступником Зозулинецької територіальної громади, сільська рада просила підписати акт приймання-передачі спірної земельної ділянки (а.с.68 т.1).
06 травня 2022 року 25 сесією Самгородоцької сільської ради 8 скликання прийнято рішення №1101/25-8, яким направлено звернення депутатів Самгородоцької сільської ради до Вінницької обласної ради з вимогою вжити заходи щодо завершення процедури оформлення передачі земельної ділянки лісогосподарського призначення площею 258,0 га, шляхом підписання акту прийому-передачі спірної земельної ділянки (а.с.115-117 т.1).
17 червня 2022 року листом №207-06-752 Вінницькою обласною радою повідомлено Самгородоцьку сільську раду про те, що право комунальної власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення за Вінницькою обласною радою в Державному реєстрі речових прав не проведено, що унеможливлює завершення процедури передачі землі (а.с.65 т.1).

4. Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин та правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.
Як убачається з матеріалів справи, прокурор у цій справі звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.
Згідно з пунктом 3 частини першої    статті 131-1 Конституції України    в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до    статті 1 Закону України "Про прокуратуру"    прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені    Конституцією України    функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Абзацом першим частини третьої    статті 23 Закону України "Про прокуратуру"    визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно із частиною четвертою    статті 53 ГПК України    прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених    статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу другого частини п`ятої    статті 53 ГПК України    у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Частини третя та четверта    статті 23 Закону України "Про прокуратуру"    серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див.    постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Таким чином визначений частиною четвертою    статті 23 Закону України "Про прокуратуру"    обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або    статтею 226 ГПК України.
Наведена права позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 зазначила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.
Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення    від    імені відповідного суб`єкта права, не може    (в    силу відсутності повноважень на захист) та    не повинен    (з    огляду на відсутність спору    з    іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем    за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
У пункті 140 наведеної    постанови від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду    також вказала на те, що прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Отже, позови прокурора до органу місцевого самоврядування, за загальним правилом, подаються з такої підстави, як відсутність суб`єкта, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У такій категорії справ орган прокуратури повинен лише довести, що оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень завдано шкоду інтересам держави або існує загроза порушення інтересів держави.
Таким чином, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.
Щодо органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції контролю (нагляду) у спірних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.
Згідно п. 33 ч. 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2021 № 1302 зі змінами та доповненнями, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності, зокрема, у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.
Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі—Управління), затвердженого наказом Держгеокадастру № 603 від 23.12.2021, Управління здійснює державний контроль за виконанням вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням, додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу земельних ділянок).
Отже, враховуючи зазначені положення законодавства, саме Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області є уповноваженим органом щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності.
Водночас, відповідно до положення управління подає позови про конфіскацію земельної ділянки, у випадках встановлених законом, звертається до суду з позовом про розірвання договору оренди, про припинення права постійного користування, щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва, звільнення самовільно чи тимчасово зайнятої земельної ділянки строк користування якими закінчився.
Відтак Управління не вправі звертатись з позовними вимогами, які визначено у даному спорі. Натомість, відповідно до положення, Управління вправі ініціювати шляхом внесення до органу місцевого самоврядування клопотання про приведення у відповідність прийнятих рішень органами місцевого самоврядування та припинення права користування відповідно до закону.
При реалізації компетенції уповноваженого представника власника Держгеокадастр як представник власника не обмежений у виборі способів захисту порушеного права власності та має керуватись статтями 16 ЦК України та 152 ЗК України. Натомість у правовідносинах, які стосуються порушення речових прав держави чи територіальної громади на земельні ділянки, Держгеокадастр України та його територіальні органи не наділені повноваженнями власника на захист відповідного права державної або комунальної форми власності (крім земель сільськогосподарського призначення державної форми власності). За інших обставин органи Держгеокадастру не мають повноважень звертатись з позовом до суду, тому статусом позивача має наділятись прокурор (пункти 124, 125, 139 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18).
У справі, яка розглядається, прокурор звернувся з позовом, в якому просив, зокрема, визнати недійсним рішення 36 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання "Про передачу лісу у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району" №735 від 04.12.2018, наголошуючи на порушенні інтересів держави з огляду на те, що Вінницька обласна рада як орган, уповноважений діяти виключно в інтересах територіальних громад області, при прийнятті спірного рішення передала землю лісового фонду всупереч положенням Земельного кодексу України, чим порушила інтереси держави і право інших мешканців територіальної громади, тобто діяла всупереч інтересам територіальної громади області та, відповідно, і держави. Водночас власником лісу є Український народ, та від імені власника повноваження щодо розпорядження лісовими ресурсами здійснює відповідний орган, який є розпорядником земельної ділянки.
Згідно зі ст.7 Лісового кодексу України, ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
Враховуючи вищевикладене у сукупності колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурор у даній справі підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави у суді та правомірно звернувся із цим позовом в інтересах держави, визначивши відповідачем Вінницьку обласну раду, визнання недійсним рішення якої є предметом позову у цій справі.
Наведений висновок суду першої інстанції стосовно наявності у прокурора повноважень на звернення з цим позовом до суду в інтересах держави як самостійного позивача узгоджуються з викладеною вище актуальною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень ч.ч. 3, 4    ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ч.ч. 4, 5    ст. 53 ГПК України, викладеною в постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18.

Щодо розгляду справи по суті, колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 10 частини 2    статті 16 Цивільного кодексу України    одним із    способів    захисту    цивільних прав та інтересів є    визнання    незаконними    рішення, дій чи бездіяльності    органу    державної влади,    органу    влади Автономної Республіки Крим або    органу    місцевого    самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до частини 1    статті 21 Цивільного кодексу України    суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий    органом    державної влади,    органом    влади Автономної Республіки Крим або    органом    місцевого    самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Аналіз наведених приписів дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про    визнання    незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого    органом    державної влади,    органом    влади Автономної Республіки Крим або    органом    місцевого    самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини того, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою    захисту    порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх    захистом. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.03.2023 у справі №920/456/19, від 14.06.2022 у справі №903/1173/15, від 09.11.2021 у справі №906/1388/20, від 26.08.2021 у справі №924/949/20, від 23.10.2018 у справі №903/857/18, від 20.08.2019 у справі №911/714/18, від 13.10.2020 у справі №911/1413/19.
Серед    способів    захисту    речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті    387,    388,    1212 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина 2    статті 152 Земельного кодексу України).
Крім того, відповідно до частини 3    статті 152 Земельного кодексу України    захист    прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а)    визнання    прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в)    визнання    угоди    недійсною; г)    визнання    недійсними    рішень    органів    виконавчої влади або    органів    місцевого    самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом,    способів.
Відповідно до усталеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного    способу    захисту    цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за    захистом    якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у    спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у    постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17    (пункт 57), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89).
Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем    спосіб    захисту    законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний    спосіб    захисту    порушеного права позивача; 3) чи є    спосіб    захисту, обраний позивачем, ефективним для    захисту    його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем    спосіб    захисту    не передбачений законом або договором та/або є неефективним для    захисту    порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Аналогічний висновок викладений у    постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 20.07.2022 у справі №806/5244/15.
З позовної заяви вбачається, що прокурор звернувся з позовом, в якому просив, визнати недійсним рішення 36 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання "Про передачу лісу у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району" №735 від 04.12.2018, наголошуючи на порушенні інтересів держави з огляду на те, що Вінницька обласна рада як орган, уповноважений діяти виключно в інтересах територіальних громад області, при прийнятті спірного рішення передала землю лісового фонду всупереч положенням Земельного кодексу України, чим порушила інтереси держави і право інших мешканців територіальної громади. З матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи, оскаржуване рішення прийняте    органом    місцевого    самоврядування Вінницької обласної ради, має характер правовстановлюючого документа та не вичерпало свою дію. Як зазначає прокурор, за наслідками вирішення справи у разі задоволення позову земельна ділянка має повернутися у стан, що існував до моменту вчинення порушення, тобто до прийняття    органом    місцевого    самоврядування    спірного    рішення.    
Таким чином, колегія суддів зазначає, про відсутність правових підстав вважати неправильним чи неефективним    спосіб    захисту, обраний прокурором. 
Твердження апелянта, що прокурором обраний не  належний  спосіб  захисту  інтересів  «держави», оскільки у позові ним поставлено вимогу про визнання «недійсним» рішення 36 сесії Вінницької  обласної  Ради  7  скликання  «Про  передачу  лісу  у  комунальну  власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району» №735 від 04.12.2018, а не про визнання його незаконним та скасування останнього, колегія суддів вважає безпідставним оскільки визнання  недійсними  рішень  органів місцевого  самоврядування  як  спосіб  захисту  встановлено приписами  ст.  152 Земельного кодексу України.
У той же час суд апеляційної інстанції зазначає, що за своєю правовою суттю такі вимоги як визнання рішення недійсним та його скасування є альтернативними, оскільки мають різні правові наслідки, зокрема, через різницю в часі дії такого акта. Так, у разі визнання акта недійсним у суду немає потреби скасовувати його, оскільки визнання його недійсним означає, що він не породив правових наслідків із дня його вчинення. Скасування ж акта означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням.
Колегія суддів відзначає, що відповідно  до  вимог  ч.  1  ст.  60  Закону  України  «Про  місцеве  самоврядування  в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки,  страхові  товариства,  а  також  пенсійні  фонди,  частку  в  майні  підприємств, житловий  фонд,  нежитлові  приміщення,  заклади  культури,  освіти,  спорту,  охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі  об`єкти,  визначені  відповідно  до  закону  як  об`єкти  права  комунальної власності,  а  також  кошти,  отримані  від  їх  відчуження.  Спадщина,  визнана  судом відумерлою,  переходить  у  власність  територіальної  громади  за  місцем  відкриття спадщини.
Згідно  ч.ч.  4,  5  ст.  60  Закону  України  «Про  місцеве  самоврядування  в  Україні» районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління  об`єктами  їхньої  спільної  власності,  що  задовольняють  спільні  потреби територіальних  громад.  Органи  місцевого  самоврядування  від  імені  та  в  інтересах територіальних  громад  відповідно  до  закону  здійснюють  правомочності  щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому  числі  виконують  усі  майнові  операції,  можуть  передавати  об`єкти  права комунальної  власності  у  постійне  або  тимчасове  користування  юридичним  та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому  числі  концесійні  договори,  здавати  їх  в  оренду,  продавати  і  купувати, використовувати  як  заставу,  вирішувати  питання  їхнього  відчуження,  визначати  в угодах  та  договорах  умови  використання  та  фінансування  об`єктів,  що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Частиною 2  ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що  підставою  для  набуття  права  комунальної  власності  є  передача  майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а  також  майнових  прав,  створення,  придбання  майна  органами  місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
Згідно  зі  ч.ч.  3,  5  ст.  16  Закону  України  «Про  місцеве  самоврядування  в  Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно,  доходи  місцевих  бюджетів,  інші  кошти,  земля,  природні  ресурси,  що  є  у комунальній  власності  територіальних  громад  сіл,  селищ,  міст,  районів  у  містах,  а також  об`єкти  їхньої  спільної  власності,  що  перебувають  в  управлінні  районних  і обласних  рад.  Від  імені  та  інтересах  територіальних  громад  права  суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть  бути  вилучені  у  територіальних  громад  і  передані  іншим  суб`єктам  права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до приписів статті 5 Лісового кодексу України (у редакції, чинній на момент ухвалення спірного рішення), до земель лісогосподарського призначення належать як лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, так і нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водоймами, болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними ділянками тощо, які надані та використовуються для потреб ведення лісового господарства.
Згідно з частиною першою статті 79 Земельного кодексу України (у чинній на той час редакції) земельна ділянка — це частина земної поверхні, що має встановлені межі, певне місце розташування та визначені щодо неї права.
Відповідно до частин першої та дев`ятої статті 79-1 цього ж Кодексу, формування земельної ділянки полягає у визначенні її як окремого об`єкта цивільних прав. Процес формування передбачає встановлення площі, меж ділянки та внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав лише з моменту її формування (за винятком випадків суборенди або сервітуту щодо частини ділянки) та державної реєстрації права власності на неї.
Частина десята статті 79-1 Земельного кодексу визначає, що державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після їхньої державної реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера, відповідно до частини четвертої цієї ж статті.
Відповідно до частини першої статті 117 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення), передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями уповноважених органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень.
У рішенні про передачу земельної ділянки повинні бути зазначені її кадастровий номер, місце розташування, площа, цільове призначення, а також відомості про обтяження речових прав чи обмеження у використанні. На підставі такого рішення складається акт приймання-передачі земельної ділянки, який разом із рішенням є підставою для державної реєстрації права власності держави або територіальної громади на цю ділянку.
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення), право власності, а також право постійного користування чи оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації відповідних прав.
Статтею 126 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент ухвалення спірного рішення), встановлено, що право власності або користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону №1952-IV від 01.07.2004 року (у редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень — це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав, а також обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з частинами першою та третьою статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав є обов`язковою, і саме з моменту такої реєстрації виникають права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації.
Отже, відповідно до статей 79, 79-1, 117 та 125 Земельного кодексу України, передача земельної ділянки у власність або користування можлива лише після її належного формування, тобто визначення меж, площі, кадастрового номера, цільового призначення та внесення відповідної інформації до Державного земельного кадастру і Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, на момент прийняття рішення №735 зазначена земельна ділянка не була сформована належним чином: не розроблено проекту землеустрою, відсутній кадастровий номер, а право постійного користування не зареєстроване в установленому законом порядку.
Колегія суддів відзначає, що аналіз вищенаведених приписів Земельного кодексу України свідчить, що перед ухваленням рішення органом місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи користування мають бути здійснені дії щодо її формування як об`єкта цивільних прав. Це включає внесення відомостей про ділянку до Державного земельного кадастру, присвоєння їй кадастрового номера та подальшу державну реєстрацію речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Однак,  спірне рішення 36-ї сесії Вінницької обласної ради 7-го скликання від 04.12.2018 №735 «Про передачу лісу у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району» не містило жодної інформації про кадастровий номер земельної ділянки лісогосподарського призначення площею 258,0 га, а також відомостей про обтяження речових прав чи обмеження у її використанні.
З урахування вищевикладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне рішення Вінницької обласної ради від 04.12.2018 №735 ухвалене з порушенням вимог статей 79, 79-1, 117 та 125 Земельного кодексу України.
Твердження апелянта про безпідставність посилання прокурора на вимоги ч.1 ст.117  Земельного  кодексу  України,  яка  не  регулює  спірні  правовідносини  щодо порядку  передачі  земель  комунальної  форми  власності  від  однієї  до  іншої територіальної громад, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки так як в Земельного кодексу України немає окремої статті, що регулює передачу земельних ділянок між територіальними громадами в межах області, для таких випадків застосовуються норми, що регулюють передачу органами місцевого самоврядування земельних ділянок у державну власність.    Згідно ч. 10 ст.11 ГПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права). 
Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що відповідно до приписів статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України, а в окремих випадках — і за її межами, якщо це передбачено міжнародними договорами, ратифікованими Верховною Радою України.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду Вінницької області від 21 березня 2018 року у справі №902/317/16, яке набрало законної сили, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» було зобов`язано повернути Вінницькій обласній раді земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 258,3 га, що розташована на території Зозулинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, за межами населеного пункту.
У процесі розгляду даної справи встановлено, що рішенням 16 сесії Вінницької обласної ради №252 від 15 вересня 2000 року, на виконання делегованих їй повноважень із розпорядження землями лісового фонду, землі лісового фонду колишніх колективних сільськогосподарських підприємств передано у користування Вінницькому обласному комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству «Віноблкомунліс».
Відповідно до статті 17 Лісового кодексу України, ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства передаються безстроково у постійне користування спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, установам або організаціям, які мають відповідні підрозділи.
Згідно з розпорядженням Вінницької обласної ради №74 від 28.08.2000 року, затвердженим рішенням 16 сесії обласної ради 3-го скликання №245 від 15.09.2000 року, створено Вінницьке обласне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Віноблкомунліс», яке згодом рішенням 23 сесії обласної ради 3-го скликання №463 від 12.10.2001 року перейменовано на «Віноблагроліс».
Відповідно до пунктів 2.1.1 і 2.2.20 Статуту підприємства «Віноблагроліс», затвердженого рішенням 24 сесії обласної ради 7-го скликання від 28.09.2017 №496, підприємство створено для ведення лісового господарства, включаючи охорону, захист, раціональне використання та заготівлю лісових ресурсів, а також відтворення лісів і забезпечення дотримання правил пожежної безпеки.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Вінницька обласна рада делегувала підприємству «Віноблагроліс» повноваження з охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів, які перебувають у його постійному користуванні.
З урахуванням наведеного, рішення у справі №902/317/16 фактично передбачало повернення спірної земельної ділянки до відання Вінницької обласної ради, з подальшою передачею її у постійне користування підприємству «Віноблагроліс», оскільки в структурі самої обласної ради відсутній спеціалізований лісогосподарський підрозділ.
Згідно з частиною першою статті 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється відповідними органами влади або місцевого самоврядування на підставі проєктів землеустрою, а за статтею 125 цього Кодексу — право власності, постійного користування чи оренди земельної ділянки виникає лише з моменту його державної реєстрації.
Крім того, згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01.07.2004 року, державній реєстрації підлягають права постійного користування та оренди земельної ділянки.
Однак, на момент ухвалення вказаного рішення у справі №902/317/16 проекту землеустрою щодо земельної ділянки площею 258,0 га не було розроблено, а відомості про право постійного користування підприємства «Віноблагроліс» не внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відтак, Вінницька обласна рада не виконала рішення суду від 21.03.2018 року у справі №902/317/16.
Твердження Самгородоцької сільської ради про те, що непередача спірної ділянки порушує інтереси громади, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними. Згідно із законодавством, спеціальне використання лісових ресурсів (заготівля деревини, побічних лісових матеріалів) здійснюється лише на підставі дозволів, які видаються центральним органом виконавчої влади у сфері лісового господарства та постійним користувачем лісів — підприємством «Віноблагроліс».
Отже, перебування спірної земельної ділянки у постійному користуванні цього підприємства жодним чином не обмежує права мешканців Самгородоцької громади на користування лісовими ресурсами. Більше того, відповідно до Правил поліпшення якісного складу лісів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №724 від 12.05.2007 року, будь-які обстеження насаджень або заходи з ведення чи оздоровлення лісів проводяться за участю представників органу місцевого самоврядування та громадськості.
Поряд з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що Самгородоцька сільська рада не надала доказів наявності достатніх технічних і фінансових можливостей для здійснення охорони та раціонального використання лісових ресурсів, зокрема через діяльність ГО «Центр відновлення екосистем». Крім того, Комунальне підприємство «Кришталевий водограй», у складі якого діяв лісогосподарський підрозділ «Зозулинці-ліс», перебуває у стадії ліквідації за рішенням Самгородоцької сільської ради.
Твердження апелянта, що судом  першої  інстанції  у  справі № 902/127/25 безпідставно не застосовано позовну давність, колегія суддів вважає безпідставним, враховуючи наступне.
Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність — це період, протягом якого особа має право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.
До правовідносин сторін підлягають застосуванню приписи статті 257 ЦК України, якою встановлено загальний строк позовної давності — три роки. Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся до Господарського суду Вінницької області із позовною заявою №12-124вих-25 від 31.01.2025 року, яка надіслана поштою 01.02.2025, що підтверджується відбитком штемпеля АТ «Укрпошта» (а.с.86 т.1).
Вирішуючи питання щодо початку перебігу строку позовної давності, суд керується частиною першою статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини одинадцятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР від 21.05.1997 року, акти органів місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону «Про доступ до публічної інформації».
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що перебіг позовної давності щодо рішення 36-ї сесії Вінницької обласної ради 7-го скликання від 04.12.2018 №735 «Про передачу лісу у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району» розпочався 05.12.2018 року.
Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до Закону України №540-IX від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», строки позовної давності, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. Закон набрав чинності 02.04.2020 року.
Кабінет Міністрів України постановою №211 від 11.03.2020 запровадив з 12 березня 2020 року карантин на всій території України, який надалі неодноразово продовжувався — зокрема постановами №392 від 20.05.2020, №641 від 22.07.2020, №1236 від 09.12.2020, а також останнім рішенням №383 від 25.04.2023 — до 30 червня 2023 року.
Крім того, згідно з пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, згідно Закону України №2120-IX від 15.03.2022, у період дії воєнного стану перебіг позовної давності зупиняється на весь час його дії.
Отже, враховуючи продовження строків позовної давності під час карантину та їх зупинення у період воєнного стану, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що прокурор звернувся до суду в межах установленого законом строку позовної давності.
Крім того, частина третя статті 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, поданою до ухвалення рішення. Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 року у справі №509/3589/16-ц наголосив, що за відсутності такої заяви суд не має права самостійно застосовувати позовну давність, оскільки положення статті 267 сформульоване чітко та виключно («лише за заявою сторони»).
Оскільки Самгородоцька сільська рада не є стороною у справі (ані позивачем, ані відповідачем), її представник не має процесуального права заявляти вимогу про застосування наслідків спливу позовної давності.
Таким чином, клопотання представника Самгородоцької сільської ради щодо застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки воно заявлено неналежною особою, а прокурором не пропущено встановлений законом строк звернення до суду.
Посилання апелянта, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення від 11.08.2025 у справі №  902/127/25  суд  першої  інстанції  пославшись  на  вимоги  ч.4  ст.191  ГПК  України безпідставно  зазначив  про  те,  що  відповідач  визнав  позову,  що  повністю спростовується  змістом  відзиву  представника  Відповідача  -  начальника  відділу представництва  в  суді  та  правового  аналізу  управління  юридичного  забезпечення виконавчого  апарату  Вінницької  обласної  Ради  Сенів  А.М.  від  28.02.2025  та звукозаписом судових засідань у справі №902/127/25, як на підставу скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки апелянт свідомо ігнорує те, що суд першої інстанції прийняв рішення не на підставі формального визнання позову, а на основі всебічного дослідження доказів, у тому числі документів, матеріалів попередніх справ і правових висновків Верховного Суду. Саме тому будь-які посилання на «неправильне тлумачення судом ст.191 ГПК України» є безпідставними і не впливають на законність оскаржуваного рішення. 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив усі обставини справи в їх сукупності, правильно застосував норми матеріального та процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним рішення 36 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання "Про передачу лісу у комунальну власність Зозулинецької територіальної громади Козятинського району" №735 від 04.12.2018.
Судова колегія  звертає увагу, що  відповідачем у даній справі є Вінницька обласна рада. 
Територіальна юрисдикція (підсудність) регулюється параграфом 3 глави 2 "Юрисдикція" (ст.27- ст.31) ГПК України  
Відповідно до приписів ч.5 ст. 30 ГПК України, спори, у яких відповідачем є Кабінет Міністрів України, міністерство чи інший центральний орган виконавчої влади, Національний банк України, Рахункова палата, Верховна Рада Автономної Республіки Крим або Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, а також справи, матеріали яких містять державну таємницю, розглядаються місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ, незалежно від наявності інших визначених цією статтею підстав для виключної підсудності такого спору іншому господарському суду.
Згідно пункту 5 частини першої статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
Приписами статті 279 ГПК України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
За загальним правилом, визначеним цією статтею, рішення, яке прийнято судом першої інстанції з порушенням територіальної юрисдикції (підсудності), підлягає скасуванню в апеляційному порядку з направленням справи на новий розгляд за встановленою законом підсудністю. Проте вказане правило не застосовується, якщо учасник справи, який звернувся з апеляційною скаргою, не заявив про непідсудність справи під час її розгляду судом першої інстанції (постанова Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №921/730/19).
Отже, скасування судового рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), допускається за наявності одного із таких юридичних фактів:
1) учасник справи, який подав апеляційну скаргу, заявив про непідсудність справи при розгляді справи в суді першої інстанції;
2) учасник справи, який подав апеляційну скаргу, з поважних причин не заявив про непідсудність справи при розгляді справи в суді першої інстанції.
Згідно ч.1 ст.41 ГПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.
Як вбачається з матеріалів справи №902/127/25, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в своїй апеляційній скарзі учасник справи  - третя особа,  яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Самгородська сільська рада не заявляла про непідсудність справи №902/127/25 Господарському суду Вінницької області, що в силу наведених норм статті 279 ГПК свідчить про недопустимість скасування судом апеляційної інстанції рішення першої інстанції через порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності).

5. Висновки за результатами апеляційного розгляду.
Таким чином, у апеляційній скарзі Самгородської сільської ради не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла дійти висновку про помилковість рішення суду першої інстанції. 
Виходячи з положень    статті 11 ГПК України, суд апеляційної інстанції виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, суд апеляційної інстанції вважає що, враховуючи зміст    статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, дійшла висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених    ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України    не встановлено, а відтак апеляційну скаргу Самгородської сільської ради слід залишити без задоволення, рішення Господарського суду Вінницької області від 11.08.2025 року у справі №902/127/25 без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно    ст.129 ГПК України.   
Керуючись статтями        129,        269,        270,        273,        275,        276,        281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1.  Апеляційну скаргу Самгородської сільської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 11.08.2025 року у справі №902/127/25 без змін.
2.  Справу №902/127/25 повернути  Господарському суду Вінницької області.
3.  Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою  2  розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "04" листопада 2025 р.

Головуючий  суддя                                                                      Гудак А.В.

Суддя                                                                                              Мельник О.В.  

Суддя                                                                                              Олексюк Г.Є.