Номер провадження: 22-ц/813/1915/25 
Справа № 511/3188/23
Головуючий у першій інстанції Гринчак С. І.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Коновалової В.А.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 червня 2024 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Роздільнянської міської ради Одеської області, Орган опіки та піклування Роздільнянської міської ради Одеської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дитини,

встановив:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив визначити місце проживання малолітньої доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним, та стягнути з відповідачки на його користь на утримання дитини аліменти у розмірі частини від усіх видів її заробітку ( доходу) починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття.
Позов обґрунтовано тим, що з 05.02.2016 року по 03.11.2023 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Після розірвання шлюбу донька сторін проживає разом із позивачем у будинку АДРЕСА_1 , який належить його матері та перебуває на його повному утриманні. Водночас, відповідачка ОСОБА_2 виїхала за межі України та не приймає жодної участі у вихованні та утриманні доньки.
Оскільки відповідачка заявила про бажання вивезти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України, попри незгоду ОСОБА_1 , останній звернувся до суду із цим позовом, зазначаючи, що визначення місця проживання дитини разом з ним у судовому поряд відповідає інтересам малолітньої доньки. 
Заочним рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 червня 2024 року у задоволенні вказаного вище позову ОСОБА_1 відмовлено.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність висновку суду першої інстанції про відсутність спору між сторонами, просить скасувати заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
У судове засідання учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилась, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виснував про передчасність заявлених позивачем вимог.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі N 711/679/21 (провадження N 61-18434св21)).
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (абзац 1 частини другої статті 18 СК України).
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
Вирішуючи цю справу в частині визначення місця проживання малолітньої дитини, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини, що мають істотне значення, зокрема відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною, її сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, умови, створені для виховання дитини, дійшов помилкового висновку про відсутність у даному випадку підстав для вирішення цього спору у судовому порядку.
При цьому апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_2 не приймала участі у розгляді судом першої інстанції цієї справи, позов не визнала, з клопотанням про закриття провадження у справі, з підстав передбачених п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, не зверталась. 
Посилання суду про те, що зверненню ОСОБА_1 із цим позовом мало передувати ініціювання відповідачкою ОСОБА_2 процесу відібрання дитини у батька не ґрунтуються на вимогах закону, висновки ж суду проте, що відповідачка не вимагає зміни місця проживання малолітньої дитини сторін суперечать підставам позову.
Стосовно позову в частині визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком, колегія суддів, виходить з такого.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 162 СК України). Тобто, в частині другій статті 162 СК України вказані ті юридичні факти, які є підставами для відмови органом опіки та піклування або судом у переданні дитини для проживання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року в справі N 161/12242/17 (провадження N 61-4622св23)).
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц (провадження N 14-327цс18) зазначено, що "Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі N 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі N 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року".
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі N 352/2324/17 (провадження N 61-14041св19) вказано, що:
"питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства".
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі N 754/16535/19 (провадження N 61-14623св21) вказано, що:
"під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
Як убачається з матеріалів справи, сторони з 05.02.2016 року по 03.11.2023 року перебували у шлюбі, від якого мають малолітню дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають окремо, малолітня дитина сторін постійно проживає з позивачем.
Вказані обставини сторонами не заперечуються. 
Відповідно до Договору про участь батьків у вихованні та утриманні дитини та про визначення її місця проживання НСМ 904221 від 17.08.2023 року, посвідченого Курако К.Л., приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 963, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 уклали цей договір про таке, зокрема: сторони досягли згоди і підписанням цього Договору засвідчують своє волевиявлення щодо того, що Дитина, буде проживати разом з Батьком; батько здійснює самостійно виховання та утримання дитини до моменту досягнення нею повноліття; ОСОБА_2 проживає окремо від ОСОБА_1 та Дитини, що за домовленістю Сторін не може вважатися перешкодою для реалізації ОСОБА_2 прав і обов`язків з виховання та утримання Дитини; ОСОБА_2 може спілкуватися з Дитиною за бажанням.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 зазначив, що попри досягнуті між сторонами домовленості відповідачка ОСОБА_4 повідомила про намір змінити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проти чого він заперечує.
З 24.02.2022 року позивач ОСОБА_1 , відповідно до ЗУ «Про мобілізацію», призваний та на день подання позову проходить службу у ЗСУ у ІНФОРМАЦІЯ_5 , на посаді оператора відділення призову.
У відзиві на позов третя особа – ІНФОРМАЦІЯ_1 просив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком, зазначивши, що знаходження на утриманні позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не впливає на виконання ним своїх службових обов`язків.
Відповідно до службової характеристики наданої ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 06.01.2024 року, ОСОБА_1 , займана посада – оператор відділення призову ІНФОРМАЦІЯ_6 , позитивно характеризується по місцю служби (а.с.64).
Позивач ОСОБА_1 має стабільний дохід, що підтверджується довідкою начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 № 943/4724 від 11.12.2023 року.
ОСОБА_1 на диспансерному обліку, обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
Із акту обстеження умов проживання від 19.03.2023 року складеного комісією в складі працівників служби у справах дітей Роздільнянської міської ради Роздільнянського району Одеської області, під час обстеження місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено, що в даному будинку зареєстровані та проживають: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (власник будинку), а також її син- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітня онука- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Умови проживання задовільні, є все необхідне для розвитку та виховання дитини, стосунки в родині теплі та дружні.
Власником житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є мати позивача ОСОБА_6 .
Відповідачка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 05.09.2023 року виїхала за межі України, і матеріали справи не містять відомостей про її повернення в Україну.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Роздільнянської міської ради щодо вирішення спору про місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Роздільнянсьткої міської ради № 471 від 19 грудня 2023 року, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
У висновку Одеської філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» № 294 від 15.04.2024 зазначено, що за результатами проведення судово-психологічної експертизи дитини на момент обстеження більш прихильна до батька, але і з матір`ю у дитини немає конфліктних стосунків. Дитина бажає проживати з батьком та бабусею.
Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
З наданих позивачем доказів, убачається, що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки, приділяючи увагу дитині, що безсумнівно сприяє гармонійному розвитку та належному вихованню дитини, водночас відповідачка ОСОБА_2 усунулась від виховання дитини. 
Як встановлено апеляційним судом, малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тривалий час постійно проживає разом із батьком – позивачем ОСОБА_1 , доказів щодо невиконання чи неналежного виконання останнім своїх батьківських обов`язків суду не надано. 
Зважаючи на соціальні зв`язки та місце навчання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносини, які існують між нею та позивачем ОСОБА_1 , прихильність дитини до кожного з батьків та бажання проживати разом із батьком, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, апеляційний суд виснує про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із батьком – позивачем ОСОБА_1 .
Крім того колегія суддів зауважує, що визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком з яким вона проживає постійно тривалий час разом та з бабусею, до яких виявляє прив`язаність та прихильність, у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що забезпечує її розвиток і не є неблагополучним, відповідає її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері.
Колегія суддів зауважує, що визначення місця проживання дитини з батьком не впливатиме на взаємовідносини дитини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з однім із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
Апеляційний суд зауважує, що рішення про задоволення позову не позбавляє відповідачку ОСОБА_2 права проявляти турботу та любов до дитини незалежно від того, з ким із батьків вона проживає.
Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки на його користь на утримання малолітньої дитини аліменти у розмірі частини від усіх видів її заробітку ( доходу) починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина ( ст. 181 СК України). Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом ( ч.1 ст. 183 СК України).
Обставини, які суд повинен врахувати при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Ці обставини стосуються як дитини, так і платника аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом частини 2 зазначеної статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Положеннями ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатня для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
В силу статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Колегія суддів приймає до уваги, що при стягненні аліментів за іншою процесуальною процедурою (видачі судового наказу), відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Отже ураховуючи наведене, а також те, що як встановлено судом малолітня донька сторін, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 мешкає разом із позивачем ОСОБА_1 та перебуває на його утриманні, апеляційний суд виснує про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини доньки у розмірі 1/4 частини з всіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання до суду позовної заяви - 12.10.2023 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_9 .
За таких встановлених у справі обставин, колегія суддів виснує, що позивачем доведено підстави позову.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з наведених вище підстав.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Роздільнянської міської ради Одеської області, Орган опіки та піклування Роздільнянської міської ради Одеської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дитини задовольнити частково.
Визначити місце проживання малолітньої дитини доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання малолітньої дитини доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки з всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання до суду позовної заяви - 12.10.2023 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий                                                                 Ю.П. Лозко

Судді:                                                                         О.Ю. Карташов

       В.А. Коновалова