Дата документу 09.09.2025 Справа № 334/4596/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/4596/25                        Головуючий у 1-й інстанції: Філіпова І.М. 
Провадження №22-ц/807/1475/25                        Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
09 вересня 2025 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Гончар М.С.,  Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Чоп`як Володимира Михайловича на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) про встановлення факту смерті, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті на території російської федерації.

В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , яка була громадянкою України та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Уфа, республіка Башкортостан, російської федерації. 

Факт смерті ОСОБА_2 підтверджується виданим 20 серпня 2024 року на території рф 90200002 Спеціалізованим відділом ЗАГС м. Уфа Державного комітету Республіки Башкортостан по справам юстиції свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис про смерть № 170249020000205092003.

Вказує, що не має можливості отримати в Україні свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , оскільки видані російською федерацією документи не можуть бути використаними для реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції України. Здійснення реєстрації факту смерті та видача свідоцтва про смерть можливі лише за рішенням суду.

Встановлення факту смерті необхідне їй для державної реєстрації смерті її матері ОСОБА_2 та реалізації нею права на спадщину.

На підставі вищевикладеного заявниця просила суд встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , яка народилася у місті Запоріжжі, Україна, ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Уфа, республіки Башкортостан, російської федерації.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування  судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами  апеляційної скарги є те,  що суд  першої інстанції не врахував, що на даний час документи видані російською федерацією не можуть вільно використовуватись на території України, а проставлення апостилю, як цього вимагає законодавство не є можливим. Зауважує, що видане органом російської федерації свідоцтво про смерть не засвідчує у встановленому порядку факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , а засвідчує факт смерті « ОСОБА_3 ». Встановлення факту смерті громадянки України ОСОБА_2 необхідне для реєстрації смерті на території України, отримання свідоцтва про смерть та оформлення спадкових прав. Чинним законодавством не ставиться вимоги про обов`язкове долучення до заяви про встановлення факту смерті відмови органів РАЦС.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заінтересована особа: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми « Електронний суд» ( а.с. 71) до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України  ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), 

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з огляду на наявність свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , виданого на підставі законодавства іноземної держави, на території якої померла мати заявниці, вказала на відсутність підстав для повторного встановлення факту смерті. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що згідно зі Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського району м. Запоріжжя 07 лютого 1995 року, ОСОБА_4 , в графі «мати» міститься запис про ОСОБА_2 (а.с.10).

Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_5 , актовий запис 47 (а.с.24). 

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 видане 20 серпня 2024 року 90200002 спеціалізованим відділом ЗАГС м Уфа, державного комітету республіки Башкортостан по справам юстиції, актовий запис про смерть № 170249020000205092003 (а.с.13).

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб; 12) розкриття професійної таємниці на ринках капіталу та організованих товарних ринках.

Згідно з частинами першою та другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Ці правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 320/948/18. 

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №307/3991/23 (провадження №61-3996св25 від 15 липня 2025 року, у справі №186/227/24 (провадження №61-4806св25 від 02 липня 2025 року. 

Відтак, чинне цивільне процесуальне законодавство України передбачає випадки звернення до суду, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого орган державної реєстрації актів цивільного стану (ДРАЦС) може видати свідоцтво про смерть, а саме:
- встановлення факту смерті особи в певний час - у разі неможливості реєстрації органом ДРАЦС факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку чи надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан
(стаття 317 ЦПК України);
- визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).

У розглядуваній справі заявниця просить встановити факт смерті ОСОБА_2 на території російської федерації, посилаючись на те, що свідоцтво про смерть, видане компетентними органами реєстрації актів цивільного стану російської федерації, не може бути використаним для реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Стверджує, що немає іншої можливості отримати свідоцтво про смерть матері, видане на території України, та, як наслідок, реалізувати свої спадкові права щодо майна померлої.

Водночас суд першої інстанції, врахувавши, що факт смерті ОСОБА_2 підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим компетентними органами відповідно до законодавства іноземної держави, на території якої настала смерть, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для встановлення факту смерті в судовому порядку, оскільки смерть ОСОБА_2 вже підтверджена відповідним свідоцтвом про смерть.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15 серпня 2024 року у справі N 643/8133/23, від 24 грудня 2024 року у справі N 387/228/24, від 02 липня 2025 року у справі N 186/227/24.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №307/3991/23 (провадження №61-3996св25 від 15 липня 2025 року, у справі №186/227/24 (провадження №61-4806св25 від 02 липня 2025 року. В даних постановах Колегією суддів не встановлено підстав для відступу від вказаних висновків Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що видане органом російської федерації свідоцтво про смерть не засвідчує у встановленому порядку факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , а засвідчує факт смерті « ОСОБА_3 » (видане на російській мові), підлягають відхиленню, оскільки вказаним свідоцтвом засвідчено смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася в Україні. Цих відомостей цілком достатньо для ідентифікації померлої, як матері заявниці.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо можливості встановлення юридичного факту за умови неможливості отримання відповідного документа, який посвідчує цей факт, оскільки така обставина сам по собі не є підставою для обов`язкового задоволення відповідної заяви. 

У справі, що переглядається, відсутня необхідність у встановлені факту смерті ОСОБА_2 , оскільки, як вже зазначив суд першої інстанції, смерть останньої підтверджується належним документом, виданим відповідно до законодавства іноземної держави. 

Крім того, заявницею не надано доказів щодо звернення ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_2 та відповідної відмови нотаріуса у вчиненні такої нотаріальної дії та з яких саме підстав. 

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 320/948/18, від 18 січня 2024 року у справі N 560/17953/21, постановах Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі N 707/1607/16, від 19 червня 2019 року у справі N 752/20365/16, від 05 грудня 2019 року у справі N 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі N 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі N 643/6447/19, від 08 вересня 2021 року у справі N 641/5187/20, від 15 вересня 2021 року у справі N 367/2656/20, від 16 листопада 2022 року у справі N 759/1443/22, від 31 січня 2024 року у справі N 643/1873/23, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення заяви ОСОБА_1 ..

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі "Пономарьов проти України") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Оскаржена постанова суду першої інстанції є достатньо вмотивованою та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що спір щодо спадкового майна може бути вирішений у порядку позовного провадження.
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Чоп`як Володимира Михайловича - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 10 вересня 2025 року.
Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Кухар С.В.