ПОСТАНОВА                              
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                        
                                                                                                                
09 жовтня 2025року                                            
м. Київ
справа № 464/4166/20
провадження № 61-3944св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,                                
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідачі: Управління майном спільної власності Львівської обласної ради,   КомунальненекомерційнепідприємствоЛьвівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», яке є правонаступником Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», 
третя особа - Департамент охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації,
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2  на постанову Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» (далі - КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер»), Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, третя особа - Департамент охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації,у якому просив: поновити його на роботі на посаді лікаря фтизіатра КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер»; стягнути з КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2020 року до дня поновлення на роботі; в разі неможливості поновлення на роботі забезпечити працевлаштування з урахуванням його побажань або можливості навчання нових професій (спеціальностей) із збереженням у встановленому порядку середньої заробітної плати за останнім місцем роботи за весь період перепідготовки з наступним працевлаштуванням; стягнути з відповідача на його користь допомогу в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати відповідно до пункту 7 частини першої статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати відповідача привести записи в трудовій книжці у відповідність до наказу № 58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників».
Позов обґрунтовував тим, що він перебував у трудових  відносинах з КЗ ЛОР  «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», де пропрацював 18 років на посаді лікаря фтизіатра.  
Наказом від 30 червня 2020 pоку № 71-к він був звільнений у зв`язку із скороченням штату працівників. 
Зазначає, що звільнення відбулось «заднім числом», оскільки з 01 липня 2020 року до 10 липня 2020 року він був присутній на робочому місці. З 13 липня 2020 року він перебував на санаторному лікуванні в смт Східниця і по телефону був повідомлений співробітниками про звільнення у зв`язку зі скороченням штату.
Трудова книжка була передана на зберігання підприємству-правонаступнику та була оформлена з грубими порушеннями наказу № 58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» (Інструкції № 58). Трудова книжка була отримана ним 31 липня 2019 року після повернення з санаторного лікування.  
Стверджує, що йому не було запропоновано переведення на іншу посаду, працевлаштування або зміна спеціальності. Виплата боргів по заробітній платі та компенсацій відбулась 08 липня 2020 року.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 13 серпня 2020 року прийнято відмову від частини позовних вимог, подану згідно заяви             ОСОБА_2 , зокрема про забезпечення працевлаштування, стягнення допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати та приведення у відповідність записів у трудовій книжці. 
 
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 04 вересня 2020 року залучено Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (далі - КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр») до участі у справі як правонаступника відповідача.
 
Ухвалою від 17 березня 2022 року Львівським апеляційним судом зупинено провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_2  у складі Збройних Сил України.
 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 вересня 2024 рокупоновлено провадження у справі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 23 квітня 2021 року   позов задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_2 на посаді лікаря фтизіатра КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр».
Стягнуто з КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 289 071,36 грн з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Вирішено допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 , на посаді лікаря фтизіатра КНП ЛОР «Львівський Регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр».
Вирішено допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць у розмірі 32 119,04 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.
У решті вимог позивача відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», правонаступником якого є КНП ЛОР «Львівський Регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», було порушено встановлений законом порядок звільнення позивача, у зв`язку з чим, суд прийшов до переконання, що позивач був незаконно звільненим.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року апеляційну скаргу КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» задоволено.
Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 23 квітня 2021 року скасовано.
Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що безспірно встановленим є факт проведення відповідно до рішення Львівської обласної ради від 10 вересня 2019 року№ 874 змін в організації виробництва і праці КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» шляхом його реорганізації та приєднання до КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», що призвело до скорочення посад.
Персональне повідомлення про можливе вивільнення ОСОБА_2 отримав 01 жовтня 2019 року, про що поставив особистий підпис. Тобто позивача було належним чином за два місяці до звільнення повідомлено про можливе вивільнення на підставі пункту 1 статті 40 КзПП України. На день звільнення позивача з роботи були відсутні посади, на які він міг бути переведений.
Відтак, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що звільнення позивача з роботи було проведено з дотриманням законодавчо встановленого порядку.
Висновок суду першої інстанції, що з позивачем після звільнення було продовжено трудові відносини, оскільки він виходив на роботу та виконував обов`язки лікаря фтизіатра, що підтверджується письмовими показаннями працівників КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , колегія суддів апеляційного суду вважала помилковим, оскільки письмові показання зазначених осіб з врахуванням положень статей 76, 78, 91 ЦПК України не є належними доказами.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
24 березня 2025 року  ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу від 09 квітня 2025 року  КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр»просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану постанову залишити без змін.
 
У відзиві на касаційну скаргу від24 квітня 2025 року Управління майном спільної власності Львівської обласної радипросить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану постанову залишити без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
22 квітня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи
Встановлено, що ОСОБА_2 перебував у трудових стосунках з КЗ ЛОР«Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» з 2009 року, працював на посаді лікаря фтизіатра.
10 вересня 2019 року рішенням Львівської обласної ради від № 874 «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області», з метою покращення якості та доступності медичного обслуговування населення, підвищення ефективності використання бюджетних коштів та кадрового потенціалу, керуючись Законом України від 06 квітня 2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства з питань діяльності закладів охорони здоров`я», дев`ять комунальних закладів охорони здоров`я, в тому числі і КЗ ЛОР«Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», вирішено припинити шляхом приєднання до КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр».
Наказом Управління майном спільної власності від 25 вересня 2019 року № 93-3 створено комісію з припинення КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», а наказом від 25 вересня 2019 року № 93-3 директора КЗ ЛОР«Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» зобов`язано попередити всіх працівників закладу про наступне вивільнення на підставі пункту 1 статті 40.
01 жовтня 2019 року ОСОБА_2 персонально попереджено про майбутнє вивільнення відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України на виконання рішення Львівської обласної ради від 10 вересня 2019 року № 874 «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області».
Згідно наказу № 71-к від 30 червня 2020 року з 01 липня 2020 року               ОСОБА_2  звільнено з роботи у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. 
В матеріалах справи наявний наказ від 30 червня 2020 року № 69-В «Про припинення КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер».
Із витягу з державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що 27 липня 2020 року проведено державну реєстрацію припинення КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» шляхом реорганізації та його правонаступником є КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний Центр».
Відповідно до довідки КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» від 21 січня 2022 року, починаючи з дня вручення ОСОБА_2 попередження про майбутнє вивільнення та до дня його звільнення 30 червня 2020 року були відсутні вакантні посади, що відповідали б його професії, спеціальності, освіті, кваліфікації, досвіду. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
 
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.
 
Близький за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-43/асі18).
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
 
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
 
За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
Встановивши факт проведення відповідно до рішення Львівської обласної ради від 10.09.2019 № 874 змін в організації виробництва і праці КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» шляхом його реорганізації та приєднання до КНП ЛОР«Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», що призвело до скорочення посад, з огляду на відсутність вільних вакантних посад, приймаючи до уваги, що   ОСОБА_2 був більш ніж за за два місяціналежним чином повідомлений про звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КзПП України, апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку, що звільнення позивача з роботи було проведено з дотриманням порядку, встановленого статтями 40, 49-2 КзПП України.
При цьому суд апеляційної інстанції вірно не прийняв до уваги доводи позивача щодо продовження його роботи на посаді після 30 червня 2020 року, оскільки вказане не підтверджено належними та допустимими доказами.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко
 
А. Ю. Зайцев
 
М. Ю. Тітов