КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 758/12270/25                                                                     Головуючий у суді І інстанції Якимець О.І.
Провадження № 22-ц/824/15996/2025                                                    Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
05 листопада 2025 року                                             м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С. А., суддів: Слюсар Т. А.,Таргоній Д. О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Університету Григорія Сковороди в Переяславі про стягнення моральної шкоди,
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Університету Григорія Сковороди в Переяславі про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, завданої внаслідок дискримінації при вступі на навчання.
15 серпня 2025 року Подільський районний суд м. Києва постановив ухвалу про передачу справи за територіальною підсудністю на розгляд до Переяславського міськрайонного суду Київської області.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що зареєстрованою юридичною адресою відповідача є: Київська область, м. Переяслав, вул. Сухомлинського, 30 , і підстав для застосування норм статті 28 ЦПК України не встановлено, позивач не зареєстрований на території Подільського району м Києва, а тому спір у даній справі має розглядатися за загальними правилами підсудності - у суді за місцезнаходженням відповідача (частина друга статті 27 ЦПК України).
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не обґрунтував жодним чином неможливість застосування статті 28 ЦПК України до спірних правовідносин, хоча із витягу з Державного реєстру речових прав від 07 червня 2024 року, долученого до позовної заяви, можна було встановити, що у 2024 році він придбав житло у Подільському районі м. Києва.
При цьому його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , що є непідконтрольною територією України вже довгий час і він там не проживає з 2018 року. Проте наразі у зв`язку з діями ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з метою взяття його на військовий облік, вилучив старий військово-обліковий документ та не видав новий, він не може ані зареєструвати своє місце проживання за новою адресою у Подільському районі м. Києва, ані отримати статус ВПО, адже вже має власне житло.
Вважає, що за наявності альтернативної підсудності за вибором позивача, вибір суду належить до виключних прав позивача і не належить до компетенції суду, який не вправі його змінювати, тобто змінювати обраний позивачем суд, визначений частиною п`ятою статті 28 ЦПК України на суд, визначений частиною другою статті 27 ЦПК України.
Позивач наголошує, що бажає брати участь у розгляді даної справи у приміщенні суду особисто з метою повної реалізації своїх прав. Якщо позивач фактично проживає і працює у м. Києві, зазначає для суду свою адресу житла, яке належить йому на праві власності та має використовуватись для офіційного листування судом та іншими учасниками справи, то це, на переконання позивача, не порушує принципу стабільності та визначеності правовідносин.
З огляду на дію правового режиму воєнного стану, знаходження зареєстрованого місця проживання позивача у м. Донецьку нанепідконтрольній території України, встановлених законодавчих обмежень щодо реалізації права на вільну зміну зареєстрованого місця проживання, ОСОБА_1  змушений просити суд апеляційної інстанції врахувати ці обставини як такі, що не мають стояти на заваді доступу до судочинства та реалізації права на справедливий суд та ефективний спосіб правовогозахисту порушеного права. Позивач просить дотриматись у даному випадку принципу процесуальної гнучкості для забезпечення вищезазначених прав.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.
Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства,кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.
Суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).
Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.
Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.
Відповідно до положень частини дев`ятої статті 187 ЦПК України, якою врегульовано порядок відкриття провадження у справі, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.
Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).
Судом встановлено, що у серпні 2025 року  ОСОБА_1 пред`явив всудіпозов про захист прав споживача освітніх послуг, в якому просив стягнути з Університету Григорія Сковороди в Переяславі на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн, завдану внаслідок дискримінації при вступі на навчання (порушення права на освіту).
Обґрунтовуючи підсудність даного спору Подільському районному суду м. Києва, позивач послався на положення частини п`ятої статті 28 ЦПК України і вказав, що він проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 червня 2024 року, на підтвердження чого надав витяг з Державного реєстру речових прав № 382045120 від 07 червня 2024 року (а.с. 5 зв., 13).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не значиться зареєстрованим за вказаною чи будь якою іншою адресою, а місцезнаходженням відповідача Університету Григорія Сковороди в Переяславі є: Київська область, м. Переяслав, вул. Сухомлинського, 30 (а.с. 16-22).
Суд першої інстанції, передаючи справу за підсудністю на розгляд до Переяславського міськрайонного суду Київської області, керувався правилами загальної підсудності, які визначені у частині другій статті 27 ЦПК України, та вважав, що позовна заява про відшкодування моральної шкоди підлягає розгляду судом за місцезнаходженням відповідача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Підсудність цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції, визначається статтями 26-30 ЦПК України.
За загальним правилом, встановленим у частині другій статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
За цим правилом територіальної підсудності суд є наближеним до місця знаходження відповідача. Правило підсудності за місцем знаходження відповідача стосовно доступності правосуддя є зручним саме для нього, а не для особи, яка звертається до суду за захистом.
У той же час законодавець у статті 28 ЦПК України визначив підсудність справ за вибором позивача (альтернативна підсудність).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21 підкреслив, що суть підсудності за вибором позивача, або альтернативної підсудності, полягає у тому, що за визначеними критеріями цивільних справ позивачу надається можливість обрати з кількох передбачених у законі судів той суд, до якого він пред`являтиме свої позовні вимоги. Законодавець установлює вичерпний перелік позовів, на які поширюються правила цього виду підсудності, а також передбачає конкретні суди, до яких можна з такими вимогами звернутися.
Тобто законодавець передбачив юридичну можливість для особи, яка звертається до суду із позовом, перелік яких визначений у статті 28 ЦПК України, обрати на власний розсуд, якими правилами територіальної підсудності керуватись при зверненні до суду за захистом своїх прав. У процесуальному законодавстві запроваджено для такої категорії справ правило альтернативної підсудності, що надає право саме позивачу обирати уповноважений суд з-поміж тих, що визначені або загальними правилами підсудності цивільних справ, або спеціальним правилом альтернативної підсудності.
Отже, усі справи, які надходять до суду, в першу чергу перевіряються судом на дотримання правил територіальної підсудності виходячи з предмета і підстав позову.
Якщо позов поданий до відповідача, який не має зареєстрованого місця проживання (місцезнаходження) на території, яку обслуговує суд, у позові має бути зазначено, що він поданий за правилами альтернативної підсудності і конкретно зазначити саме з якої підстави, передбаченої статтею 28 ЦПК України.
Як зазначав Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2022 року у справі № 691/914/19, у позовній заяві позивач має обґрунтувати підстави для застосування правил альтернативної підсудності. 
В обґрунтування підсудності даного спору Подільському районному суду м. Києва Кузьменко А.О. у позовній заяві посилався на положення частини п`ятої статті 28 ЦПК України, відповідної до яких позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Таким чином позови, що виникають із захисту прав споживачів, можуть бути подані за зареєстрованим місцем проживання (перебування) позивача, а також за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
У позовній заяві позивач зазначав, що фактично проживає у належній йому на праві власності квартирі що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , проте належних доказів на підтвердження того, що вказане житло являється його зареєстрованим місцем проживання (перебування) не надав.
Так, відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
З метою забезпечення реалізації цього права та відповідно до названої норми Конституції України 11 грудня 2003 року прийнято Закон України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
За визначенням статті 3 цього Закону вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.
Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, який набрав чинності 14 березня 2022 року, визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.
Згідно із пунктами 3, 4 зазначеного Порядку № 265 декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. 
Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на осіб, адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) яких знаходиться на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, для яких не визначена дата завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Така особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання.
Результат аналізу змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.
Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.
Положення частини першої статті 27, частини п`ятої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.
Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.
Отже, в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.
З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21. При цьому Верховний Суд зазначив, що звернення позивача до суду з позовом за місцем його перебування, без підтвердження реєстрації, не відповідає вимогами статті 28 ЦПК України.
В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, в суду першої інстанції не було підстав керуватися правилами альтернативної підсудності під час вирішення питання щодо територіальної юрисдикції цієї справи, тому суд правомірно виходив з того, що позовна заява пред`явлена з порушенням правил загальної підсудності і направив справу на розгляд до суду за місцезнаходженням відповідача, а саме до Переяславського міськрайонного суду Київської області.
Посилання позивача на долучений до позовної заяви витяг з Державного реєстру речових прав № 382045120 від 07 червня 2024 року, згідно якого квартира АДРЕСА_4 належить йому на праві власності, є необґрунтованими, оскільки зазначений документ не свідчить, що місце проживання або перебування ОСОБА_1 задекларовано/зареєстровано саме за цією адресою.
Відповідно до частини другої статті 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
В контексті інших доводів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції відзначає, що судові процедури повинні бути справедливими, тому суди мають гарантувати сторонам розгляд справ належним складом суду саме за встановленою підсудністю, не допускаючи порушення їх конституційних прав в доступі до правосуддя
Водночас суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя (див. постанову Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 536/1267/18).
Розгляд справи судами з порушенням правил підсудності є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц).
За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування правил альтернативної підсудності, ухвала суду першої інстанції у даній справі постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства і підстави для її скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як передача справи на розгляд іншого суду, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року про передачу справи на розгляд іншого суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній