ПОСТАНОВА
Іменем України

09 жовтня 2025 року   
Київ
справа №280/9089/24
адміністративне провадження №К/990/19071/25    
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №280/9089/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року (суддя Новікова І. В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2025 року (головуючий суддя Лукманова О. М., судді: Божко Л. А., Дурасова Ю. В.), -
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - відповідач, ГУ ДПС), в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 03 травня 2024 року № 0292163-2410-0828-UA23060070000082704, № 0292164-2410-0828-UA23060070000082704.
Підставою для подання адміністративного позову слугувала незгода позивача із визначеним йому відповідачем розміром податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік. На переконання позивача, відповідач безпідставно нарахував їй податкове зобов`язання із вказаного податку на належні їй на праві власності квартиру та частку квартири загальною площею 82,49 кв.м. Контролюючий орган помилково не врахував зміни, внесені рішеннями Запорізької міської ради від 30 червня 2015 року № 5, від 26 лютого 2016 року № 30, від 21 грудня 2016 року № 49 до Положення про податок на нерухоме майно, в частині встановлення нульової ставки податку для квартири/квартир, загальна площа яких не перевищує 120 кв. м.
Запорізький окружний адміністративний суд рішенням від 27 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2025 року, адміністративний позов задовольнив. Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення 03 травня 2024 року № 0292163-2410-0828-UA23060070000082704, № 0292164-2410-0828-UA23060070000082704. Здійснив розподіл судових витрат.
Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили такі обставини. 
Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 є власником: квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 76,80 м^2 (частка власності 1/4 - 19,2 м^2); квартири, за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 63,29 м^2.
03 травня 2024 року ГУ ДПС сформовано та направлено на адресу позивача податкові повідомлення-рішення, якими визначено належну до сплати суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за вказаними об`єктами нерухомості, за 2023 рік, а саме: 
- № 0292163-2410-0828-UA23060070000082704 на суму 1156,11 грн щодо об`єкта - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 63,29 кв. м; 
- № 0292164-2410-0828-UA23060070000082704 на суму 350,72 грн щодо об`єкта - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 76,80 кв. м (частка власності 1/4 - 19,2 кв. м).
ОСОБА_1 оскаржила вказані податкові повідомлення-рішення в адміністративному порядку. Державна податкова служба України рішенням від 28 серпня 2024 року № 26157/6/99-00-06-01-03-06 скаргу залишила без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
Суди також встановили, що рішенням Запорізької міської ради від 28 січня 2015 року № 5 «Про встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки)» затверджено Положення про податок на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) (далі - Положення). До вказаного Положення вносилися зміни рішеннями Запорізької міської ради від 30 червня 2015 року № 5, від 26 лютого 2016 року № 30, від 25 серпня 2016 року № 50, від 21 грудня 2016 року № 49, від 26 квітня 2017 року № 51, від 27 травня 2020 року № 49.
Задовольняючи вимоги адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Запорізької міської ради від 26 лютого 2016 року № 30 абзац перший підпункту 2.5.2 пункту 2.5 частини другої Положення після слів «за 1 кв. метр бази оподаткування» доповнено словами «за винятком об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, для яких встановлюється нульова ставка податку, а саме: квартири/квартир, загальна площа яких не перевищує 120 кв. метрів; будинку/будинків, загальна площа яких не перевищує 250 кв. метрів; різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), загальна площа яких не перевищує 370 кв. метрів». Враховуючи означене рішення органу місцевого самоврядування, суд першої інстанції виснував, що для квартири/квартир, загальна площа яких не перевищує 120 кв. метрів, встановлено нульову ставку податку, тому нарахування позивачу податкового зобов`язання на належне їй нерухоме майно (квартиру та частку квартири), загальна площа якого становить 82,49 кв.м. 
Суд першої інстанції також звернув увагу на те, що рішення Запорізької міської ради від 26 лютого 2016 року № 30 у встановленому законом порядку скасовано не було. Посилання відповідача на лист Державної регуляторної служби України, яким встановлено, що рішенню Запорізької міської ради від 28 січня 2015 року № 5 притаманні ознаки невідповідності вимогам чинного законодавства та суперечить принципам державної регуляторної політики, суд відхилив, зазначивши, що означений лист носить лише роз`яснювальний характер.
Апеляційний суд в повній мірі погодився з такими висновками суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції також проаналізував зміст підпунктів 266.4.1, 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України та виснував, що норми ПК України надають право місцевим радам, окрім визначення ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, визначати/встановлювати пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності цих осіб.
Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ГУ ДПС подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову в позові.
На переконання скаржника, вирішуючи спір між сторонами, суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19. За змістом вказаних рішень Велика Палата Верховного Суду виснувала, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямовано. Враховуючи викладене, скаржник наполягає, що незалежно від того, чи було оскаржене відповідне рішення міської ради, суд повинен самостійно надати правову оцінку такому рішенню.
Посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 266 ПК України та пунктів 24, 28 статті 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) щодо встановлення пільг із сплати податку, базою оподаткування якого є об`єкти житлової нерухомості, у тому числі, їх частки, що перебувають у власності фізичної особи - платника податків. 
Скаржник вважає, що рішення Запорізької міської ради від 28 січня 2015 року № 5 «Про встановлення податку на майно» (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме підпункт 2.4.1 пункту 2.4 Положення) не відповідає вимогам чинного законодавства та суперечить принципам державної регуляторної політики, про що вказано у листі Державної регуляторної служби України від 11 серпня 2021 року № 5849/0/20-21. ГУ ДПС вважає, що у спірному випадку встановлення Запорізькою міською радою податкової пільги у вигляді нульової ставки податку не відповідає змісту пункту 30.9 статті 30 ПК України, статтям 19, 140, 144 Конституції України, статтям 4, 10, 26 Закону № 280/97-ВР, відповідно до яких установлення органом місцевого самоврядування ставки податку має відбуватися з урахуванням вимог чинного законодавства.
Верховний Суд ухвалою від 05 червня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС з метою перевірки доводів щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, передбаченому пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
18 червня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ГУ ДПС подало додаткові пояснення, за змістом яких зазначило, що пільги щодо об`єктів житлової нерухомості (в тому числі, у вигляді зменшеної ставки податку) не можуть перебувати в залежності від типу майна та повинні надаватися виключно з урахуванням майнового стану і рівня доходів платника податку. Відтак, Запорізькою міською радою в порушення вимог пункту 10.3 статті 10, підпункту 12.3.2 пункту 12.3 статті 12, підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України встановлено зменшену ставку податку стосовно окремих типів майна, а не платників з певним рівнем майнового стану чи певним рівнем доходів. ГУ ДПС також зазначило, що у касаційній скарзі не просить скасувати рішення Запорізької міської ради від 28 січня 2015 року № 5, а лише зазначає про те, що воно суперечить приписам статті 266 ПК України, у зв`язку з чим просить суд самостійно надати йому правову оцінку.
У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін як законні та обґрунтовані. ОСОБА_1 наголошує, що у касаційній скарзі відповідач посилається на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, які не є релевантними до спірних правовідносин. Зазначає, що доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з рішенням Запорізької міської ради від 28 січня 2015 року № 5 та внесених до нього в подальшому змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що податковий орган вважає таким, що не відповідає приписам Конституції України, Податкового кодексу України та Закону № 280/97-ВР, рішення Запорізької міської ради від 28 січня 2015 року № 5 (з подальшими змінами) в частині встановлення пільгової ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для фізичних осіб, а саме нульової ставки податку, зокрема, для квартири/квартир, загальна площа яких не перевищує 120 кв.м. У зв`язку з цим під час визначення податкового зобов`язання позивачу ГУ ДПС керувалося виключно нормою підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України, що стало підставою для донарахування означеного податку на площу належних ОСОБА_1 квартири та частки квартири, що перевищує 60 кв.м. З податковим повідомленням-рішенням, прийнятим відповідачем внаслідок такого донарахування, не погодилася позивач, вважаючи, що за умови чинності рішень, ухвалених органом місцевого самоврядування, контролюючий орган не мав правових підстав для їх неврахування.
Враховуючи доводи сторін, що наводилися ними в ході судового розгляду справи, колегія суддів встановила, що в межах підстав касаційного оскарження під час вирішення цієї справи суду необхідно надати відповіді на такі ключові питання: 1) умови застосування сільськими, селищними, міськими радами підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України для цілей встановлення пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів житлової нерухомості, що належить фізичним особам; 2) правомірність дій контролюючого органу як суб`єкта владних повноважень із застосування пільги із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі, встановленому підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України, за умови чинності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення іншої пільги щодо сплати цього податку.
Для надання відповіді на перше ключове у цій справі питання суд касаційної інстанції враховує таке правове регулювання.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 67 Конституції України передбачає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
За змістом пункту 8.1 статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.
Пунктом 8.3 статті 8 ПК України визначено, що до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Відповідно до підпункту 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно.
Згідно із підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається, в тому числі, із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Особливості нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачені у статті 266 ПК України.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Пункт 266.4 статті 264 ПК України унормовує питання надання платникам податків пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так, згідно із підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:
а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;
б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;
в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.
Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).
В свою чергу, підпункт 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України передбачає, що сільські, селищні, міські ради встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).
Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.
Сільські, селищні, міські ради мають право встановлювати пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів нежитлової нерухомості, що розташовані на території індустріального парку та перебувають у власності учасників індустріального парку, включеного до Реєстру індустріальних парків. На такі рішення не поширюється дія підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпунктів 12.3.3 і 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 (у частині строку прийняття та набрання чинності рішеннями) та пункту 12.5 (у частині строку набрання чинності рішеннями) статті 12 цього Кодексу та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.
При цьому підпункт 266.4.3 пункту 266.4 статті 266 ПК України містить застереження, що пільги з податку, передбачені підпунктами 266.4.1 та 266.4.2 цього пункту, для фізичних осіб не застосовуються до: об`єкта/об`єктів оподаткування, якщо площа такого/таких об`єкта/об`єктів перевищує п`ятикратний розмір неоподатковуваної площі, встановленої підпунктом 266.4.1 цього пункту; об`єкта/об`єктів оподаткування, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів (здаються в оренду, лізинг, позичку, використовуються у підприємницькій діяльності).
За правилами, визначеними пунктами 30.1, 30.2 статті 30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті. Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Відповідно до пункту 30.9 статті 30 ПК України податкова пільга надається шляхом: а) податкового вирахування (знижки), що зменшує базу оподаткування до нарахування податку та збору; б) зменшення податкового зобов`язання після нарахування податку та збору; в) встановлення зниженої ставки податку та збору; г) звільнення від сплати податку та збору.
Крім того, підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України передбачає, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Пункт 24 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР передбачає, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.
Відповідно до статті 69 Закону № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.
З аналізу наведених норм права слідує, що законодавець встановив у підпункті 266.4.1 пункту 266.4 статті 264 ПК України мінімальне значення загальної площі об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що належать на праві власності платникам податків - фізичним особам, на яку зменшується база оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Така пільга поширюється на усіх платників податків - фізичних осіб (за умови невикористання об`єкта/об`єктів житлової нерухомості для отримання доходів) і, зокрема, для квартири/квартир незалежно від їх кількості така база оподаткування підлягає зменшенню на 60 кв. метрів. Крім того, у підпункті 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України закріплено максимальну граничну ставку податку. Проте гранична мінімальна ставка в Податковому кодексі України не встановлена.
Поряд з цим органам місцевого самоврядування (сільським, селищним, міським радам) надано право встановлювати пільги із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як для фізичних, так і юридичних осіб, а також громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України. Зміст приписів підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 264 ПК України дає підстави для висновку, що така пільга може бути застосована у визначені пунктом 30.9 статті 30 ПК України шляхи, тобто, в тому числі, і шляхом встановлення зниженої ставки податку, зокрема, і нульової ставки, за відсутності законодавчого обмеження. Слід зазначити, що законодавець надає право органам місцевого самоврядування із встановлення пільги із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для фізичних осіб з урахуванням критерію майнового стану або рівня доходів останніх.
Водночас, у підпункті 266.4.3 пункту 266.4 статті 266 ПК України встановлено максимальне значення загальної площі об`єкта/об`єктів оподаткування, що належать фізичним особам, у випадку перевищення якого пільги з податку, передбачені підпунктами 266.4.1 та 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України, не можуть бути застосовані. Для квартири/квартир незалежно від їх кількості таке значення становитиме 300 кв. метрів (60 кв. метрів х 5).
Окрему увагу слід звернути на те, що підпункт 266.4.3 пункту 266.4 статті 266 ПК України визначає, що у разі використання фізичними особами об`єкта/об`єктів оподаткування з метою одержання доходів ні пільга, визначена підпунктом 266.4.1, ні пільга, встановлена органом місцевого самоврядування відповідно до підпункту 266.4.2, не застосовується.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів формулює такий правовий висновок. Органи місцевого самоврядування (сільські, селищні, міські ради) наділені повноваженнями на встановлення пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для фізичних та юридичних осіб щодо об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Така пільга встановлюється з урахуванням мінімального значення загальної площі об`єкта/об`єктів житлової нерухомості та максимального значення загальної площі об`єкта/об`єктів оподаткування, що належать на праві власності платникам податків - фізичним особам, які встановлені у підпунктах 266.4.1, 266.4.3 пункту 266.4 статті 264 ПК України. Способи надання пільги органом місцевого самоврядування конкретизовані в пункті 30.9 статті 30 ПК України, і одним із них є встановлення зниженої (в тому числі, нульової) ставки податку чи збору. Встановлення пільги із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у вигляді нульової ставки в межах допустимої загальної площі  не вказує на втручання в базу оподаткування.
У справі, що розглядається, не є спірним між сторонами, що на виконання вимог підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 264 ПК України Запорізька міська рада рішенням від 28 січня 2015 року № 5 прийняла Положення про податок на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки). З урахуванням подальших змін до підпункту 2.5.2 пункту 2.5 «Ставка податку» Положення останнім визначено, що ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, починаючи з 1 січня 2017 року становить 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування за винятком об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, для яких встановлюється нульова ставка податку, а саме: 
- квартири/квартир, загальна площа яких не перевищує 120 кв. метрів;
- будинку/будинків, загальна площа яких не перевищує 250 кв. метрів;
- різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), загальна площа яких не перевищує 370 кв. метрів.
При цьому підпункт 2.4.1 пункту 2.4 Положення (в редакції рішення Запорізької міської ради від 26 лютого 2016 року № 30) передбачає, що база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:
а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;
б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;
в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.
Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).
Абзацом другим підпункту 2.4.1 пункту 2.4 Положення закріплено, що пільги з податку, що сплачується на території міста Запоріжжя, з об`єктів житлової нерухомості для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Отже, Запорізька міська рада, використавши повноваження, визначені підпунктом 266.4.2 пункту 266.4, підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, встановила як ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, так і визначила пільги із сплати означеного податку. Зокрема, для фізичних осіб, у власності яких перебувають квартира/квартири, загальна площа яких не перевищує 120 кв. метрів, передбачено нульову ставку. Такі повноваження міської ради передбачені приписами підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України і спосіб їх реалізації у спірному випадку не суперечить наведеним вище судом касаційної інстанції висновкам.
Протягом судового розгляду справи відповідач доводив, що встановлення Запорізькою міською радою нульової ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для усіх фізичних осіб, у власності яких перебувають квартира/квартири, без прив`язки до їх майнового стану чи рівня доходів, є протиправним. Відтак, під час визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельно ділянки, ОСОБА_1 підлягає застосуванню лише пільга, встановлена підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України. Позиція відповідача полягає в тому, що суд самостійно має надати правову оцінку правомірності вказаного рішення органу міського самоврядування та виснувати про його незастосовність до спірних правовідносин. 
У світлі викладеного та вирішуючи друге ключове спірне у цій справі питання, суд касаційної інстанції враховує наступне.
Відповідно до підпункту 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 ПК України (тут і далі - в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) до повноважень сільських, селищних, міських рад, військових адміністрацій та військово-цивільних адміністрацій щодо податків та зборів належить прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.
Пунктом 12.5 статті 12 ПК України передбачено, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.
У постанові від 15 травня 2019 року у справі № 825/1496/17 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду виснував, що відповідно до Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5). В Основному Законі України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина перша статті 140).
Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В Конституції України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59).
Згідно з частиною першою статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Колегія суддів погоджується із таким висновком Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від нього.
Отже, рішення Запорізької міської ради від 28 січня 2015 року № 5 (з урахуванням рішень про внесення змін до нього) є нормативно-правовим актом, приписи якого зокрема змінюють для позивача права та обов`язки, є способом реалізації владних управлінських функцій радою як суб`єктом владних повноважень відповідно до комплексного правового регулювання в межах розсуду цього органу, з урахуванням інтересів членів територіальної громади та кожного члена цієї громади, а також згідно з приписами підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України. Дане рішення не визнано протиправним, не скасовано в судовому або іншому порядку, внаслідок чого є обов`язковим як для позивача, так і для відповідача у справі.
Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, але не виключно постанови від 15 травня 2019 року у справі № 825/1496/17, від 30 травня 2022 року у справі №807/1293/17, від 12 жовтня 2023 року у справі № 580/4020/21), що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими.
Таким чином, за умови чинності рішення Запорізької міської ради від 28 січня 2015 року № 5 та інших рішень, якими до нього вносилися зміни, у відповідача не було правових підстав для їх незастосування під час визначення позивачу податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Доводи скаржника, які зводяться до твердження про невідповідність означених вище рішень органу місцевого самоврядування вимогам Податкового кодексу України, не можуть бути взяті до уваги, оскільки предметом оскарження у цій справі є виключно прийняті ГУ ДПС як суб`єктом владних повноважень податкові повідомлення-рішення. В силу вимог пункту 1 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. 
Натомість, правомірність рішення органу місцевого самоврядування, яким визначено пільгу із сплати податку, не є предметом оскарження в цій справі, повноваження міських (селищних, сільських) рад в частині встановлення місцевих податків і зборів хоча і визначені в тому числі Податковим кодексом України, проте є виключною «правовстановлюючою» компетенцією цих органів, правомірність реалізації якої не має перевірятися в межах цієї справи. Принцип диспозитивності, встановлений частиною другою статті 9 КАС України, зобов`язує суд вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин).
За таких обставин, неправомірним є неврахування податковим органом під час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлених чинними рішеннями органу місцевого самоврядування (ГУ ДПС обставини такого неврахування визнаються).  
Колегія суддів також зазначає, що аргументи відповідача у цій справі стосувалися здебільшого неможливості органу місцевого самоврядування змінити базу оподаткування, в той час, як у спірному випадку пільга для фізичних осіб Запорізькою міською радою запроваджена шляхом встановлення нульової ставки для певної категорії об`єктів. Про те, що такий підхід не суперечить вимогам чинного податкового законодавства, вже зазначалося вище.
Посилання скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, є безпідставними. 
Так, наведені скаржником справи розглядалися в порядку цивільного та господарського судочинства і предметом судового розгляду в їх межах, серед іншого, було витребування майна із чужого незаконного володіння. Вирішуючи спір між сторонами, Велика Палата Верховного Суду у наведених справах зазначала про можливість посилань у таких справах на незаконність відповідного рішення сільської ради, розпорядження райдержадміністрації, наказів Головного управління Держземагентства без заявлення позовних вимог про визнання їх недійсними, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на яке воно спрямоване.
Колегія суддів зазначає, що усі рішення державних органів чи органів місцевого самоврядування у наведених скаржником справах мали ознаки індивідуального акта та стосувалися прав або інтересів визначеної в них особи або осіб. Натомість, у справі, що розглядається, рішення Запорізької міської ради від 28 січня 2015 року № 5 та рішення про внесення змін до нього є нормативно-правовими актами.
За таких обставин, наявні підстави вважати, що висновки у наведених скаржником постановах Великої Палати Верховного Суду сформовані не тільки за відмінним від цієї справи суб`єктним, об`єктним та змістовним критерієм, але й за іншого правового регулювання. Слід зазначити, що різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм. Відтак, колегія суддів зазначає, що зазначені скаржником у касаційній скарзі постанови ухвалені Великою Палатою Верховного Суду у неподібних до цієї справи правовідносинах.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що касаційна скарга, в межах її доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, задоволенню не підлягає. Рішення суду першої інстанції і постанова апеляційного суду є законними та обґрунтованими, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки судів щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними. 
Згідно із статтею 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення і не оскаржується. 

Судді | М.М. Гімон І.А. Васильєва   В.П. Юрченко