ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 484/3176/25
провадження № 61-10198св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,                               Коротуна В. М.,                                  
учасники справи:
заявник -   ОСОБА_1 , який також діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 
заінтересовані особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня                 2025 року у складі  судді Коваленка Н. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2025 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, також діючи в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заінтересовані особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про видачу обмежувального припису.
Заява обґрунтована тим, що відносно нього (у формі психологічного та економічного насильства) та його малолітніх дітей (у формі фізичного та психологічного насильства) систематично (впродовж декількох років) здійснюється домашнє насильство матір`ю дітей ОСОБА_4 та вітчимом ОСОБА_5 , з якими вони наразі спільно проживають.
05 травня 2023 року вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області (справа № 484/5247/21) ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України, що стосується невиконання рішення суду, яким встановлено обов`язок                           ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми, а також визначено його спосіб участі у спілкуванні з синами. Вироком Миколаївського апеляційного суду було змінено вирок від 05 травня 2023 року в частині призначення покарання та ухвалено новий вирок яким ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік (на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік).
Зазначав, що він неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявою про злочин, у зв`язку з вчиненням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 систематичного (впродовж декількох років) домашнього насильства (у формі фізичного та психологічного) стосовно нього та його малолітніх дітей, а саме через те, що їх систематично б`ють та здійснюють відчуження від біологічного батька. Його звернення до правоохоронних органів не дали очікуваного результату щодо припинення домашнього насильства.
На теперішній час Первомайський районний відділ поліції Головного управління національної поліції Миколаївській області (далі - Первомайський РВП ГУНП в Миколаївській області) здійснює досудове розслідування в рамках кримінального провадження від 10 червня 2024 року № 42024150000000027 за  статтею 126-1 КК України «Домашнє насильство», у зв`язку з чим ОСОБА_4 поставлено на профілактичний облік, як особу, відносно якої проводиться досудове розслідування вказаного кримінального провадження.
Також Первомайський РВП ГУНП в Миколаївській області здійснює досудове розслідування в рамках кримінального провадження від 21 листопада 2021 року № 12021152110000893 за частиною 1 статті 382 КК України «Невиконання рішення суду» та кримінального провадження від 04 вересня 2021 року                                     № 12021152110000654 за статтею 126-1 КК України.
Вказував, що ОСОБА_5 є асоціальною особою, схильною до вчинення насильницьких злочинів, лскільки відносно нього у Первомайському міськрайонному суді Миколаївської області розглядається кримінальна справа № 484/919/23 за частиною 2 статті 342, частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 126 КК України. У вказаній справі 29 липня 2024 року було ухвалено обвинувальний вирок, який Миколаївський апеляційний суд скасував та направив справу до суду першої інстанції для повторного розгляду. Вказане свідчить про схильність останнього до насильства, а також наявності та оцінки ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. 
Посилаючись на наведене, просив суд: 
видати ОСОБА_2 обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 ,  встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на неї такі обов`язки строком на 6 місяців: заборонити ОСОБА_4 перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_2 за адресою:                                       АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_4 наближатися на відстань                             100 м до місця проживання, перебування, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 ;
видати ОСОБА_2 , обмежувальний припис стосовно ОСОБА_5 , встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на нього такі обов`язки строком на 6 місяців: заборонити ОСОБА_5 перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_2 за адресою:                          АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_5 наближатися на відстань 100 м до місця проживання, перебування, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 ;
видати ОСОБА_3 обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 , установити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на неї такі обов`язки  строком на 6 місяців: заборонити ОСОБА_4 перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_4 наближатися на відстань 100 м до місця проживання, перебування, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_3 ;
видати ОСОБА_3 обмежувальний припис стосовно ОСОБА_5 ,  встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на нього такі обов`язки строком на 6 місяців: заборонити ОСОБА_5 перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_3 за адресою:                      АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_5 наближатися на відстань 100 м до місця проживання, перебування, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_3 ;
видати ОСОБА_1 обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 , встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на неї такі обов`язки строком на 6 місяців: заборонити ОСОБА_4 перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_4 наближатися на відстань 100 м до місця проживання, перебування, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ;
видати ОСОБА_1 обмежувальний припис стосовно ОСОБА_5 , встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на нього такі обов`язки строком на 6 місяців: заборонити ОСОБА_5 перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_5 наближатися на відстань 100 м до місця проживання, перебування, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області                           від 12 червня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із недоведеності заявником факту вчинення ОСОБА_4 і ОСОБА_5 протиправних дій як відносно нього, так і відносно його малолітніх дітей, надані ним докази не вказують на вчинення домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника та дітей, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2025 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2025 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з судовим рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
07 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заяви у повному обсязі.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 червня 2022 року у справі                      № 341/1363/21, від 27 листопада 2019 року у справі № 753/23624/18,                                    від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22, від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц,                           від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23, від 28 серпня 2019 року у справі № 541/1659/18, від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20, від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, від 16 листопада 2022 року у справі                                   № 127/9600/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні заяви.
Заявник зазначає, що  суди першої та апеляційної інстанцій зробили хибний висновок про неможливість самостійно здійснити «оцінку ризиків», помилково вважаючи, що таку «оцінку ризиків» мали здійснити інші уповноважені на те особи (при цьому, не вказуючи, які саме). Суди не вказали, які докази вони вважають достатніми та повністю проігнорували висновки експерта, який встановив шкоду дітям від дій матері та вітчима, а також можливість її повторення у майбутньому.
Суди першої та апеляційної інстанційздійснили розгляд справи про видачу обмежувального припису без проведення «оцінки ризиків», тобто оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, що є істотним порушенням норм матеріального права (пункту 9 статті 1 та статті26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»), сталої практики Верховного Суду, а також прямого обов`язку суду здійснити такі дії при розгляді заяви про видачу обмежувального припису. 
Суди попередніх інстанцій, усупереч вимогам статей 89 та 265 ЦПК України не надали належної оцінки кожному доказу, а частину з них просто проігнорували, не мотивувавши своє рішення, а також не дотримали вимог щодо законності та обґрунтованості рішення суду, не здійснили повного і всебічного дослідження обставин справи, що призвело до винесення незаконних судових рішень. Суди не врахували докази, які прямо вказують на наявність домашнього насильства.
Судом не було враховано, що поведінка ОСОБА_4 (матері) є такою, що не відповідає інтересам дітей, шкодить нормальному їх розвитку та призводить до виховання дітей у постійному страху, невпевненості, слабкості, недостатності теплих відносин у родині, низького рівня емоційних зв`язків між членами родини, травматичних переживань; тривожності, позбавлення батьківського виховання зі сторони батька та нав'язування вітчима.
Докази, які перебували на розгляді у судів попередніх інстанцій, є достатніми, допустимими та обґрунтованими для доведення фактів вчинення домашнього насильства щодо дітей, завдану дітям шкоду (включаючи психологічні наслідки) їх матір`ю та вітчимом, а також для проведення судами оцінці ризиків.
Доводи інших учасників справи
Представник ОСОБА_4 - адвокат Порхун В. М. подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що заявник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження постійного використання з боку заінтересованих осіб                    ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) у безпосередньому спілкуванні з ним та з дітьми погроз, у тому числі фізичної розправи, вживання щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства, а також зазначених ознак фізичного насильства до дітей та економічного насильства щодо нього (заявника).
Заявник лише додав до заяви про видачу обмежувального припису витяги з Єдиного реєстру досудових рішень. Будь-яких інших доказів, таких як протоколи про адміністративні правопорушення, форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, складені уповноваженою особою органів Національної поліції, термінові заборонювальні приписи стосовно кривдника, винесені працівником уповноваженого підрозділу поліції, - ОСОБА_1 не надав.
Разом із тим, суди першої та апеляційної інстанцій дослідили та надали належну оцінку всім висновкам судово-психологічних експертиз, які додавалися заявником ОСОБА_1 до заяви про видачу обмежувального припису.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області цивільну справу № 484/3176/25 за заявою ОСОБА_1 , який також діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заінтересовані особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про видачу обмежувального припису.
Матеріали справи № 161/22173/24 надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 мають спільних дітей:                         ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають із матір`ю ОСОБА_4 і вітчимом ОСОБА_5 на                      АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань Первомайський РВП ГУНП в Миколаївській області здійснює досудове розслідування в межах кримінальних проваджень від 10 червня 2024 року № 42024150000000027  за статтею 126-1 КК України, від 04 вересня 2021 року № 12021152110000654 за статтею 126-1 КК України та від 21 листопада 2021 року № 12021152110000893 за частиною 1 статті 382 КК України.
На підтвердження вчинення домашнього насильства ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стосовно малолітніх дітей ОСОБА_1 надав висновок № 21-7237 судово-психологічної комплексної колегіальної експертизи, проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз з відеозаписами. Висновок отриманий на підставі призначеної експертизи під час розгляду цивільної справи № 484/1973/21 та містить висновки ставлення дітей до бабусі ОСОБА_7 та дідуся ОСОБА_1 , також у висновку містяться рекомендації експерта з приводу того, що батькам дітей слід виключити втягнення дітей в обговорення сімейних конфліктів. Відеозаписи містять спілкування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із психологом.
Наданий заявником консультативний висновок  від 15 березня 2024 року № 3 підготовлений психологом ОСОБА_8 за зверненням ОСОБА_1 , батька дітей ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , для з`ясування психоемоційного стану дітей. За результатами дослідження психолог вказує, що для підтвердження чи спростування фактів прояву домашнього насильства відносно малолітніх дітей доцільним є призначення проведення судової психологічної експертизи за участю дітей та спілкування з ними, висновок також містить рекомендації батькам.
Відповідно до висновку від 24 лютого 2025 року № СЕ-19/115-24/19570-ПС наданого в межах кримінального провадження від 10 червня 2024 року                                     № 4224215000000027, ситуація, що розглядається у кримінальному провадженні, є психотравмувальною для ОСОБА_2 .
Згідно з висновком від 20 квітня 2025 року № 023, наданого в межах кримінального провадження від 04 вересня 2021 року №12021152110000654, встановлені ознаки негативних змін у психічному стані й розвитку малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які полягають у відчутті емоційної залежності від матері, відсутності навичок обговорення з нею проблемних ситуацій, малоініціативність, знижена самооцінка, спотворення уявлення про структуру своєї родини. Зробити експертний висновок про психотравмувмальний вплив виховної тактики матері на емоційне благополуччя дітей і їх психічний розвиток неможливо, з огляду на неможливість їх експертного обстеження. Комплекс негативних переживань ОСОБА_1 і негативних змін в структурі його індивідуальності, їх інтенсивність, тривалість негативного впливу на життєдіяльність потерпілого, неможливість реалізовувати провідні (головні) особистісні потреби спричинили до існування в ОСОБА_9 психічних страждань на моральному рівні.  Експертним дослідженням встановлені ознаки відчуження у відносинах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо їх батька ОСОБА_1 .
Досудове розслідування у зазначених кримінальних справах триває. 
Відповідно до листа від 11 червня 2025 року станом на 10 червня 2025 року ОСОБА_4 не перебуває на обліку Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області як «кривдник», до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП не притягувалась, термінові заборонні приписи відносно неї не виносилися.
Відповідно до довідки фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 від 10 червня 2025 року станом на 10 червня 2025 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , діти ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають у готельно-відпочинковому комплексі з                           08 червня 2025 року до 11 червня 2025 року та проходять оздоровлення.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 червня                    2022 року у справі № 341/1363/21, від 27 листопада 2019 року у справі                                    № 753/23624/18, від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22,                                            від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц, від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23,                             від 28 серпня 2019 року у справі № 541/1659/18, від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20, від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19,                                           від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису,                                       ОСОБА_1 зазначав, що зі сторони колишньої дружини та її співмешканця стосовно нього вчиняється психологічне насильство, яке переслідує мету відчуження його від своїх дітей, а стосовно дітей вчиняється фізичне та психологічне насильство з тією ж метою.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26  Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
У пункті 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
Відповідно до частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.
Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 216/4309/21 (провадження № 61-1199св22) вказано, що «стаття 4 Закону визначає основні засади запобігання та протидії домашньому насильству, стаття 22 Закону - права постраждалої дитини. З огляду на конструкцію та логічну побудову вказаних статей, закон захищає дітей у тому випадку, коли вони є постраждалими. Відповідно до статті 1 Закону, дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства. Отже, обставини, які визначають статус дитини як постраждалої особи, в тому числі і те, що особа стала свідком (очевидцем) таких подій, мають бути доведені належними та допустимими доказами. Крім того, касаційний суд звертає увагу на те, що докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства».
У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20) зазначено, що «оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. […] При оцінці ризиків відповідно до Закону № 2229-VIIIапеляційному суду слід врахувати поведінку ОСОБА_2 , як до так і після звернення ОСОБА_1 до суду у розглядуваній справі; з огляду на тривалий час, який минув після подання заяви ОСОБА_1 , з`ясувати чи не відбулось примирення між сторонами; чи є наразі необхідним тимчасове обмеження прав та/або покладення на ОСОБА_2 обов`язків передбачених статтею 26 Закону № 2229-VIIIта чи не застосовувались до нього подібні обмежувальні заходи у кримінальному провадженні                                                            № 12020180180000749 відповідно до положень частини шостої статті 194 КПК України або статті 911 КК України».
Обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками (див. постанову Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22)).
У справі, яка переглядаються, суди встановили, що між суд ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як між колишнім подружжям, склалася конфліктна ситуація.
Виходячи з того, що заявник не довів у цій справі обставини щодо вчинення домашнього насильства стосовно дітей та самого заявника, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви. Надані ним докази не є безумовною підставою для застосування судом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому аргументи касаційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші аргументи касаційної скарги також не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                          № 373/2054/1 б-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення  -  без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області                           від 12 червня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду                               від 15 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                               М. Є. Червинська
 
                                                                                        Є. В. Коротенко
 
                                                                                         В. М. Коротун