ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

31 жовтня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/394/25
Головуючий у першій інстанції – Домашенко Ю. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1508/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Мамонової О.Є.,
суддів – Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,
із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 04 червня 2025 року (повний текст складено 10.06.2025) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

                                    У С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останньої на його користь 100 000 грн боргу за розпискою від 26.09.2024, а також судові витрати по справі. 
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 26.04.2024 відповідач за власноручно написаною розпискою отримала від нього 100 000 грн на строк до 01.09.2024 в рахунок оплати майбутнього договору купівлі-продажу належної їй в порядку спадкування 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 з обов`язком повернути ці кошти до 09.09.2024 у випадку неоформлення документів про право власності. 
Зазначав, що 25.09.2024 звернувся до відповідача з вимогою повернути отримані в борг кошти, вона на виданій розписці від 26.04.2024 написала, що визнає невиконання взятих на себе зобов`язань за розпискою і не має можливості повернути отримані кошти, не заперечує проти стягнення їх через Чернігівській районний суд Чернігівської області.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 04.06.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів – відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на його незаконність.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог попри те, що відповідач проти задоволення позову не заперечувала і підтвердила наявність у неї боргу за наведених в позовній заяві обставин.
Зазначає, що суд не зазначив в судовому рішенні, які ж виникли правовідносини між сторонами та чому він не врахував визнання відповідачкою позову. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що з розписки відповідача вбачається, що вона отримала від позивача грошові кошти у розмірі 100 000 грн в рахунок майбутнього відчуження нею шляхом укладення відповідного договору на користь позивача 1/6 частини нерухомого майна, тобто не в борг, та не виконала взятих на себе зобов`язань. 
Зазначене, на думку районного суду, свідчить про те, що між позивачем та відповідачем не виникли правовідносини, які регулюються договором позики, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Однак з висновком суду про відмову в задоволенні позову за встановлених обставин колегія суддів не може з огляду на наступне. 

Судом у справі встановлено, що відповідно до копії розписки від 26.04.2024 ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 100 000 грн в рахунок майбутнього відчуження нею на користь ОСОБА_1 1/6 частини квартири під АДРЕСА_1 , якою вона користується на підставі відкритої у десятій Державній нотаріальній конторі м. Києва спадкової справи на її ім`я. Зобов`язалася оформити всі необхідні спадкові документи та переоформити нотаріальним договором щодо відчуження вище згаданої 1/6 зазначеної квартири АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 до 01.09.2024. 
У випадку неоформлення до 01.09.2024 документів на право власності на 1/6 частку вищезазначеної квартири, ОСОБА_2 зобов`язалась повернути вказані кошти до 09.09.2024 ОСОБА_1 за місцем свого проживання (а.с. 8).
У цій розписці також наявний рукописний текст від імені ОСОБА_2 про те, що вона визнає, що не виконала взяті на себе зобов`язання за цією розпискою та не має можливості повернути отриману в борг суму 100 000 грн. Не заперечує проти стягнення цих грошей через Чернігівський районний суд Чернігівської області.
Розписка містить підпис ОСОБА_2 (а.с. 21).

09.05.2025 ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Горкавого О.П. подала до канцелярії суду першої інстанції заяву про визнання позовних вимог і розгляд справи у відсутність відповідача, в якій заявила про визнання позовних вимог ОСОБА_1 до неї за власноручно написаною розпискою від 26.04.2024 в м. Києві про отримання 100 000 грн на строк до 01.09.2024 і просила суд розглянути справу в її та її представника адвоката Гаркавого О.П. відсутність. 
Справжність підпису гр. ОСОБА_2 на вказаній заяві завірена 07.05.2025 ОСОБА_3 , старостою Кіптівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. Зазначено, що особу гр. ОСОБА_2 , яка підписала документ, встановлено, її дієздатність перевірено.Заяву зареєстровано в реєстрі за №5-05. Стягнуто державного мита 0,34 грн (а.с. 47).

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Ст. 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що:
1) суд знає право;
2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін;
3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).
Цей принцип детально роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 15.06.2021 у справі №904/5726/19.
Так, активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
Неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні положення юридичних норм (пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.219 у справі №487/10128/14-ц).
У зв`язку із цим, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15).
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17).

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 1ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Районний суд правильно виснував, що між позивачем та відповідачем не виникли правовідносини, які регулюються договором позики. Проте не звернув уваги на таке.

Зі змісту письмової розписки від 26.04.2024, написання і зміст якої сторонами не заперечується, а також позовної заяви, вбачається, що між сторонами була домовленість про оформлення ОСОБА_2 всіх необхідних спадкових документів та переоформлення за нотаріальним договором відчуження 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 . Проте договір не було укладено, а кошти (згідно з розпискою) отримані, тому вказані кошти є авансом, який підлягає поверненню.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Аванс (попередня оплата) – це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17; постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19).

Як зазначалося вище, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статтей 1046-1049 ЦК України, а повернення авансу має відбуватися відповідно до вимог закону та договору.
Отже, у справі, яка переглядається, між сторонами виникли правовідносини щодо повернення авансу, а тому до них застосовується положення ч. 1 ст. 530 ЦК України.
Відтак строк виконання відповідачем зобов`язання щодо відчуження 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 закінчився 01.09.2024, розпискою передбачено, що у разі непереоформлення документів до 01.09.2024 відповідач зобов`язується повернути отримані кошти до 09.09.2024. Проте кошти повернуто не було. 
З огляду на викладене, вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за розпискою від 26.04.2024 у розмірі 100 000 грн, підлягають задоволенню, про що й просив позивач (стаття 13 ЦПК України).
Окрім того колегія суддів звертає увагу і на те, що відповідач визнала порушення нею зобов`язання перед ОСОБА_1 , про що зазначила у тексті розписки. 
Крім того, ОСОБА_2 визнала позов, подавши 09.05.2025 заяву до районного суду (а.с. 47).
Виходячи з викладеного вище, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 100 000 грн за розпискою.

Згідно до ч. 1 ст. 133 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи зазначене, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1211,20 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 1816,80 грн – за апеляційний розгляд справи, оплата яких підтверджена квитанціями (а.с. 10, 86).
Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій у загальній сумі 3028 грн (1211,20 грн + 1816,80 грн).
Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 3, 4, ч. 1 ст. 376, 381-384, 389  ЦПК України, апеляційний суд,

                                       У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити
Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 04 червня 2025 року – скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів – задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 000 (сто тисяч) грн за розпискою, 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, 1 816 (одну тисячу вісімсот шістнадцять) грн 80 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції, а всього 103 028 (сто три тисячі двадцять вісім) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено   05 листопада 2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Головуюча                                                                       О.Є.Мамонова

Судді:                                                                               О.І. Онищенко

                                                                                         Н.В. Шитченко