ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/628/25                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Альона КАЛІНОВСЬКА
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 вересня 2025 року                                                                      м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Василенка Я.М., 
                                                                                                    Сорочка Є.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Комісії з розгляду питань щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

  У С Т А Н О В И В :

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Комісії з розгляду питань щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення в формі повідомлення голови комісії начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 капітана ОСОБА_2  від 28.11.2024 №1714 (протокол від 24.10.2024 №22) щодо відмови ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини 1  статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію»;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини 1  статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію».
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що має достатні підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (на підставі п. 4 ч. 1  ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»), так як факт самостійного виховання, утримання позивачем своєї малолітньої доньки, а також їх спільного проживання встановлено рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2024 у справі №701/61/24, яке набрало законної сили 13.05.2024, натомість, оскаржуваним рішенням Комісії, оформленим протоколом від 24.10.2024 №22 протиправно відмовлено у наданні позивачу відстрочки від призову під час мобілізації.
Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 26.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Відповідач 1 позов не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити, надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що рішенням з розгляду питань щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформленого протоколом від 24.10.2024 № 22 правомірно відмовлено позивачу у наданні позивачу відстрочки від призову під час мобілізації з посиланням на те, що позивачем не надано до заяви документів, які б підтверджували самостійне виховання ним дитини, однак рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини не відповідає вимогам п. 4 ч. 1  ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
          Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від  10.06.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження на 24.09.2025.
Розгляд апеляційної скарги 24.09.2025 не здійснювався, у звґязку із перебуванням головуючого судді у відрядженні.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,   позивач 16.10.2024 подав Голові комісії з розгляду питань щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву про оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (на особливий період) у зв`язку з тим, що він являється особою, яка, на підставі п. 4 частині 1  статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»,  не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Тому просив оформити у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, довідку про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.11.2024 № 1714    позивачу зазначено про те, що Комісія з розгляду питань щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняла рішення про відмову у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (протокол від 24.10.2024 №22), оскільки відсутні підстави для надання відстрочки, відповідно до п. 4 ч. 1  ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що  розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо, визначення місця проживання дітей із батьком, не можуть розцінюватися судом як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за пунктом 4 частини першої  статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Як зазначив суд першої інстанції, позивачем не було надано відповідачу належних, достовірних та достатніх доказів того, що саме він дійсно самостійно виховує дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Суд першої інстанції дійшов висновку, що лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є належним підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків.
Натомість, в даному випадку, відсутні будь-які фактичні дані, що мати дітей ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що у свою чергу свідчило б про необхідність самостійного виховання позивачем дитини віком до 18 років.
При цьому, надане позивачем рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2024 у справі №701/61/24 - не доводить факт самостійного виховання дитини батьком, водночас, безумовних доказів на підтвердження утримання дитини лише самим батьком, суду не надано.
Таким чином, на думку суду першої інстанції заявлені позовні вимоги, є                               необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.
Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду необґрунтованими та помилковими, оскільки: 
-          факт самостійного виховання, утримання позивачем своєї малолітньої доньки, а також їх спільного проживання не потребує додаткового доказування, оскільки вже встановлений рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2024 року по справі № 701/61/24, яке вступило в законну силу 13.05.2024 року;
-          в рішенні Маньківського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2024 року по справі № 701/61/24, яке вступило в законну силу 13.05.2024 року вже було зазначено, що дитина не тільки проживає разом з батьком, а і те що він самостійно її утримує та виховує, що вже є достатньою підставою для оформлення відстрочки від призову на військову службу на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію»;
-          заяву позивача, відповідач належним чином не розглянув та не здійснив перевірку наявності (відсутності) підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за доданими документами, що свідчить про протиправність рішення відповідача щодо відмови у наданні відстрочки на військову службу.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України,  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно з ч.ч. 1, 2  ст. 17 Конституції України,  захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає  Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII  (далі - Закон № 3543-ХІІ).
Відповідно до частини восьмої  статті 4 Закону №3543-ХІІ, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано  Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 № 2232-XII  (далі Закон № 2232-XII).
  Статтею 23 Закону №3543-XII,  передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
У відповідності до пункту 4 частини першої  статті 23 Закону № 3543-XII,  не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої  статті 135 Сімейного кодексу України.
Процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення визначає Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560  (далі - Порядок № 560).
Згідно пункту 56 Порядку № 560, відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених  статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Пунктом 58 Порядку № 560 визначено, що за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16 - 23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_4 або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Згідно додатку 5 до Порядку № 560, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої (таких) дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої  статті 135 Сімейного кодексу України  до заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації додають свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої  статті 135 Сімейного кодексу України).
Апелянт зазначає, що факт самостійного виховання, утримання позивачем своєї малолітньої доньки, а також їх спільного проживання не потребує додаткового доказування, оскільки вже встановлений рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2024 року по справі № 701/61/24, яке вступило в законну силу 13.05.2024 року; в рішенні Маньківського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2024 року по справі № 701/61/24, яке вступило в законну силу 13.05.2024 року вже було зазначено, що дитина не тільки проживає разом з батьком, а і те що він самостійно її утримує та виховує, що вже є достатньою підставою для оформлення відстрочки від призову на військову службу підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію».
Натомість, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із такими доводами апелянта та звертає увагу на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем до заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації було додано, зокрема, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 та рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2024 у справі № 701/61/24, яким розірвано шлюб між ним та його дружиною і визначено місце проживання дитини разом із позивачем.
При цьому, питання обов`язків щодо самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_1 , позбавлення батьківських прав будь-кого із батьків зазначеним судовим рішенням не вирішувались.
Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" (далі - Закон №2402-III), батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
За змістом ч. 1-2 ст. 15 Закону №2402-III, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
  Відповідно до ч.1-2 ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України), мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
  За приписами частин першої третьої статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.
Отже, проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку утримувати та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини.
Як обґрунтовано зауважив суд першої інстанції, рішення суду про розірвання шлюбу та визначення проживання дитини, яке позивач долучив до  заяву про оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації не є належними доказом того, що позивач самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років, оскільки не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дитини, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.
Між тим, доказів того, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що свідчило б про самостійне виховання позивачем малолітньої дитини, позивачем не надано до суду.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що надане позивачем рішення Маньківського районного суду Черкаської області від                      10 квітня 2024 у справі № 701/61/24 - не доводить факт самостійного виховання дитини батьком, водночас, безумовних доказів на підтвердження утримання дитини лише самим батьком, суду не надано.
Відповідно до    статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України,    розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всі вимоги законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.
За правилами  статті 316 КАС України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                            О.М. Ганечко 

Судді                                                                                                         Я.М. Василенко

                                                                                                        Є.О.Сорочко