ПОСТАНОВА 
Іменем України

08 вересня 2025 року                                                         м. Кропивницький

справа № 941/1380/24
провадження № 22-ц/4809/1153/25 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді – Дуковський О. Л., Письменний О. А.,

учасники справи: 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал»;
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2025 року (суддя Колесник С. І.).
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» (далі – ТОВ «ФК «Профіт Капітал») звернулося до Петрівського районного суду Кіровоградської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № С-001-054072 від 15 квітня серпня 2019 року в розмірі 151021,52 грн, яка складається із: заборгованості за основним боргом тілом кредиту у сумі 46 655,85 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 104 365,67 грн, а також суми сплаченого судового збору у розмірі 3 028,00 грн та судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 квітня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі - Банк, Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Клієнт, Позичальник) укладено Угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування Кредитної Картки С-001-054072 (далі – Кредитний договір), за яким Банк надає Клієнту кредит шляхом встановлення відповідної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії – 200000,00 грн; ліміт кредитної лінії, доступгний Клієнту на момент укладення Кредитного договору – 49900,00 грн; за користування кредитом Позичальник сплачує проценти у розмірі 72% річних; реальна процентна ставка складає 103,44%.

Стверджується, що Банк на виконання умов Кредитного договору надав Позичальнику грошові кошти у сумі 49 900,00 грн. Однак, Позичальник своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконала, у результаті чого станом на 19 грудня 2023 року її заборгованість за Кредитним договором становить 151021,52 грн.

Вказується, що 19 грудня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптіма факторинг» укладено договір факторингу № 19/12-2023, за умовами якого АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «Оптіма факторинг», а ТОВ «Оптіма факторинг» приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк» за плату та на умовах визначених договором факторингу; права вимоги відступаються в розмірі заборгованості боржників перед АТ «Ідея Банк» та визначені в реєстрі боржників.

22 грудня 2023 року між ТОВ «Оптіма факторинг» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал», укладений договір факторингу № 22/12-2023, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за Кредитним договором, укладеним між Банком та ОСОБА_1 .

У зв`язку із невиконанням відповідачкою зобов`язань за Кредитним договором, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.
Згідно з відзивом на позов відповідачка просила застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити у задоволенні позову оскільки останній платіж по кредитному договору нею здійснено 31 травня 2021 року, а позивач звернувся до суду 31 травня 2024 року. Також зазначила, що з наданої позивачем виписки за рахунком та довідки-рахунку заборгованості не вбачається отримання відповідачкою коштів у сумі 49900,00 грн, а також не деталізовано складові заборгованості (а.с. 85-86). 

У поясненнях на відзив позивач вказав, що надана Банком виписка за картковим рахунком Позичальника підтверджує обставини видачі кредиту та його розмір, а також заборгованість за кредитом. Зауважує, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби (COVID-19)» встановлено з 12 березня 2020 року, дія якого тривала до 01 липня 2023 року. Крім того, з 24 лютого 2022 року по всій території України введено воєнний стан, який діє по теперішній час. Посилаючись на п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, вважає, що позивач звернувся до суду з позовною заявою в межах строку встановленого ст. 257 ЦК України (а.с. 91-107). 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2025 року позов ТОВ «ФК «Профіт Капітал» задоволено; стягнуто з відповідачки на користь позивача суму заборгованості за кредитом у загальному розмірі 151 021,52 грн; здійснено розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції погодився з доводами позовної заяви щодо наявності визначених Кредитним договором та передбачених законодавством підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за визначений позивачем період прострочення виконання відповідачкою своїх зобов`язань та відповідно до наданих Банком і ТОВ «ФК «Профіт Капітал»розрахунків.
Щодо заяви відповідачки про застосування строку позовної давності, суд виснував, що відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням введення карантину 12 березня 2020 року, а також введення воєнного стану в Україні 24 лютого 2022 року, позивачем позов пред`явлено у межах строку позовної давності.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2025 року, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у позовних вимогах. 

Вважає, що позивач неправомірно нараховує борг, намагаючись стягнути з відповідачки непомірну суму.
Посилаючись на відповідну практику Верховного Суду вказує, що сам факт запровадження карантину автоматично не продовжує відповідні процесуальні строки та не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій. Так само, сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, шо виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
Зауважує, що звертаючись з позовом у даній справі, позивач не вказав поважних причин пропуску строку позовної давності та не звертався із заявою про поновлення строку позовної давності. Також наголошує, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 04 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; встановлено строк для подання позивачем відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою апеляційного суду від 05 червня 2025 року закінчено підготовчі дії; справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду у Кропивницькому апеляційному суді на 11 год. 30 хв. 30 липня 2025 року.
У відповідності до вимог ЦПК України сторін повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 151-153, 157-159, 163).
Згідно з ухвалою апеляційного суду від 28 липня 2025 року з підстав, що у ній зазначені, відзив ТОВ «ФК «Профіт Капітал» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 30 липня 2025 року скаржниця підтримала доводи апеляційної скарги та просила розглядати справу без її участі та участі представника (а.с. 181).
Представники сторін у судовому засіданні 30 липня 2025 року участі не брали, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі відповідних наказів голови Кропивницького апеляційного суду, головуючий суддя Дьомич Л. М. та суддя Письменний О. А. перебували у відпустці у період з 11 серпня 20205 року по 29 серпня 2025 року включно, а суддя Дуковський О. Л. – у період з 11 серпня 2025 року по 05 вересня 2025 року включно. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 496/1332/18 (провадження № 61-559св21) зазначив, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Таким чином, з урахуванням того, що розгляд даної справи здійснюється судом за відсутності учасників справи у зв`язку з їх неявкою, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення. 
Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини, встановлені судами
15 квітня 2019 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено Угоду № C-001-054072-19-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування Кредитної Картки (далі – Кредитний договір, а.с. 5-11), за умовами якого Банк відкриває Клієнту поточний рахунок у валюті гривня, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, що буде використовуватись в рамках Угоди та Договору, у том числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням електронного платіжного засобу, та випускає клієнту платіжну картку MasterCard (далі Кредитна карта); Банк надає Клієнту Кредит шляхом встановлення відповідної Кредитної лінії по поточному рахунку зі встановленням ліміту Кредитної лінії, доступного Клієнту на момент укладення Угоди у розмірі 49900,00 грн.
Підписанням Кредитного договору та Тарифів на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб ОСОБА_1 підтвердила отримання та ознайомлення з орієнтовною загальною вартістю кредиту, що надана виходячи із обраних умов кредитування, та іншою інформацією про умови кредитування, зрозумілість інформації та її прийняття.
Згідно з п. 7 Кредитного договору цей договір є укладеним з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування (кредитної лінії), який складає 1 рік з дати укладення та з можливістю автоматичної пролонгації, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Після сплину строку кредитування, він може щоразу подовжуватися на такий самий строк (за ініціативою Банку). Датою початку нового строку дії кредитної лінії вважається дата, наступна за датою закінчення попереднього строку дії кредитної лінії.
На виконання умов Кредитного договору Банк надав Позичальниці у користування кредитні кошти у сумі 49900,00 грн строком до 15 квітня 2024 року (з урахуванням автоматичної пролонгації строку кредитування) шляхом відкриття кредитної лінії, що підтверджується випискою з рахунку відповідачки (а.с. 12-26).
Позивачем стверджується, що відповідачка своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконала, платежі за договором здійснювала лише частково, у зв`язку з чим станом на 19 грудня 2023 року її заборгованість за Кредитнми договором складає 151021,52 грн, яка складається із заборгованості за основним боргом у розмірі 46655,85 грн та заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками у розмірі 104365,67 грн, що підтверджується наданою Банком довідкою-розрахунком (а.с. 21).
19 грудня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптіма факторинг» укладено договір факторингу № 19/12-2023. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором , відступаються в розмірі заборгованості боржників перед АТ «Ідея Банк» та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього договору (а.с. 30-36).
Згідно з реєстром боржників № 1 до договору факторингу від 19 грудня 2023 року № 19/12-2023 АТ «Ідея Банк» відступило ТОВ «Оптіма факторинг» право вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором на загальну суму 151021,52 грн, де 46655,85 грн – заборгованість за основним боргом, 104365,67 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками (а.с. 37-39).
22 грудня 2023 року між ТОВ «Оптіма факторинг» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» (Фактор) укладено договір факторингу № 22/12-2023, за яким Клієнт відступив Фактору, а Фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах визначених договором факторингу (а.с. 42-46).
Додатком до Договору факторингу є реєстр боржників, до якого за порядковим номером 2012 включено ОСОБА_1 , розмір заборгованості якої за кредитним договором складає загалом 151021,52 грн, де 46655,85 грн – заборгованість за основним боргом, 104365,67 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками (а.с. 48-49).
29 липня 2024 року позивачем на адресу ОСОБА_1 було направлено досудову вимогу № 7914979/2024 щодо дострокового стягнення заборгованості за Кредитним договором (а.с. 22-23), яка відповідачкою залишена без відповіді та реагування.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Загальними положеннями ЦПК України передбачено  обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону відповідає у повній мірі.
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
У ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на дату укладення Кредитного договору, унормовано, зокрема, що  процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.
Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом.
Як вбачається з доводів апеляційної скарги, відповідачка не оспорює факт неналежного виконання нею своїх зобов`язань за Кредитним договором, а вказує, зокрема, на неправомірне, на її думку, нарахування заборгованості за договором.
З такими доводами апеляційної скарги колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року  у справі № 500/6150/14).
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Колегією суддів зважено на те, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися, а також зважати на обсяг взятих на себе зобов`язань за таким договором. 

У даному випадку, укладаючи Кредитний договір, сторони погодили усі його істотні умови, у тому числі вид, розмір процентної ставки, порядок її нарахування, строк кредитування. Відповідачкою не спростовано, що при укладенні Кредитного договору вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов Кредитного договору відповідачка отримала кредитні кошти та користувався ними для задоволення власних потреб, тоді як протилежного відповідачкою не доведено.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
У процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.
Разом з тим, відповідачка не надала жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про отримання нею кредиту у погодженій за умовами Кредитного договору сумі, неналежне виконання нею як Позичальником за Кредитним договором своїх зобов`язань, а також правильність здійсненого нарахування складових заборгованості за Кредитним договором.
Натомість, з матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконала, кредитні кошти у повному обсязі не повернула, відсотки за користування кредитними коштами не сплатила.
За ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано вважав наявним підстави для стягнення з відповідачки пред`явленої до стягнення суми тіла кредиту у розмірі 46655,85 грн.
Також матеріали справи свідчать, що нарахування процентів у сумі 104365,67 грн здійснено позивачем відповідно до умов Кредитного договору, у межах строку кредитування, який неодноразово пролонгувався на підставі п. 7 Кредитного договору, та за передбаченою Кредитним договором процентною ставкою.
Отже, вимога про стягнення з відповідачки заборгованості по нарахованим та несплаченим відсоткам за Кредитним договором у сумі 104365,67 обгрунтовано задоволена судом першої інстанції.
Поряд з цим, скаржниця вказує на пропуск позивачем строку позовної давності, про що нею заявлялось у суді першої інстанції та у апеляційній скарзі. Так, стверджуючи про пропуск позивачем строку позовної давності, відповідачка вказувала на те, що останній платіж за Кредитним договором був здійснений нею 31 травня 2021 року, тоді як з даним позовом до суду першої інстанції позивач звернувся у вересні 2024 року.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).
Під поняттям позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Тобто, вказане поняття  - це певний період у часі, зі спливом якого у кредитора зникає можливість захистити своє право у судовому порядку.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що зобов`язання по Кредитному договору відповідачкою не виконувались належним чином, внаслідок чого виникла заборгованість. Останній платіж був внесений відповідачкою 31 травня 2021 року.
Колегією суддів враховано, що  якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
Разом з тим, укладений відповідачкою Кредитний договір не містить зобов`язання Позичальника повернути борг частинами, натомість зобов`язує Позичальника повернути кредит у межах строку кредитування, який, як встановлено вище, неодноразово пролонгувався на рік відповідно до умов п. 7 Кредитного договору. 
Зазначеного відповідачкою не оспорено та не спростовано.
Відповідно до усталеної практики суду касаційної інстанції  пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним починається з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

Як встановлено судами у даній справі, позивач звернувся до відповідачки з досудовою вимогою про дострокове стягнення заборгованості 29 липня 2024 року, а, отже, перебіг позовної давності за пред`явленими у даній справі позовними вимогами розпочався на наступний день після закінчення 30-деннного терміну з моменту отримання цієї вимоги відповідачкою.

Оскільки з позовом у даній справі позивач звернувся 30 вересня 2024 року, викладене свідчить, що строк позовної даності за пред`явленими позовними вимогами ним пропущено не було.

Такого ж висновку, хоча і з інших підстав, дійшов суд першої інстанції.

Таким чином, врахувавши фактичні обставини справи, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення вимог позову у повному обсязі.

При цьому, колегією суддів не береться до уваги практика Верховного Суду, наведена скаржницею в апеляційній скарзі, як нерелевантна обставинам даної справи. Так, скаржницею помилково ототожнено процесуальні строки та строк позовної давності, який процесуальним строком не є.
За викладеного, у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.
Щодо судових витрат у справі необхідно зазначити наступне.

За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема,  витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, згідно з абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Належними у справі доказами підтверджується надання позивачу правової допомоги під час розгляду даної справи у суді першої інстанції адвокатом Ушакевич М.П., а саме: договором про надання правничої допомоги від 01 липня 2024 року № 02-24 (а.с. 51-54), додатковою угодою від 01 липня 2024 року № 1/1 до договору про надання правничої допомоги (а.с. 66), актом від 01 липня 2024 року № 1 прийому-передачі реєстру боржників за договором про надання правничої допомоги (а.с. 56), актом прийому –передачі наданої правової допомоги від 05 вересня 2024 року (а.с. 57); наказом від 28 червня 2024 року № 02-К про прийняття адвоката Ушакевич М.П. на роботу в Адвокатське об`єднання «Правовий курс» (а.с. 58); платіжною інструкцією від 05 вересня 2024 року № 918 (а.с. 59); довіреністю від 26 березня 2024 року (а.с. 63) та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ № 6416 від 23 травня 2019 року, виданим Ушакевич М.П. (а.с. 64).

Дослідивши надані докази, оцінивши їх на предмет підтвердження понесення наведених витрат, апеляційний суд зважає на наступне.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

На переконання суду апеляційної інстанції, склад та розмір витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги у даній справі у суді першої інстанції, підтверджений позивачем у встановленому процесуальним законом порядку.
При цьому, судом зважено на те, що відповідачка заяви про зменшення таких витрат до суду не подавала.
Водночас, як зазначив Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22, суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
За викладеного, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачки на користь позивача 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а також витрат зі сплати судового збору є цілком підставним й обґрунтованим.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2025 року, - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич
Судді    О. Л. Дуковський
О. А. Письменний