ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7011/25 Справа № 209/5127/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року                                                                м. Дніпро 

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 жовтня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И Л А:
       У липні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
       В обґрунтування позовних вимог зазначив, що квартира за адресою АДРЕСА_1 підключена до централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, що підтверджується відкритим за даною адресою особовим рахунком № НОМЕР_1 . За даною адресою, відповідно до довідки ТОВ «Абонент XXI» № 001267113 від 22.12.2023 року зареєстровано 6 осіб.
       Мешкаючи у багатоквартирному будинку, відповідачі фактично користувались житлово-комунальними послугами. За вказаною адресою відсутній засіб обліку води, тому нарахування плати за надані послуги, здійснюється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання за кількістю зареєстрованих осіб та тарифами, встановленими уповноваженими органами відповідно із чинним законодавством. Відповідачі не здійснювали в повному обсязі оплату за послуги, в результаті чого утворилась заборгованість.
       Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути солідарно з  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 суму заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, абонентської плати в розмірі 81482,19 гривень та пені в розмірі 886,61 гривень . Вирішити питання стосовно судових витрат.
       Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 жовтня 2024 року позов Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості– задоволено повністю.
       Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» заборгованість за послуги з централізованого водопостачання і водовідведення в сумі 82368,80 грн та пеню в розмірі 886,61 грн.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» судовий збір у розмірі 1009,33 грн.
       Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» судовий збір у розмірі 1009,33грн.
       Стягнути з ОСОБА_4 , на користь Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» судовий збір у розмірі 1009,33 грн.
       Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 травня 2025 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення по цивільній справі №209/5127/24 за позовом Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради "Аульський водовід" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, абонентської плати та пені- залишено без задоволення.
       Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким в задоволенні позову щодо неї відмовити.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права. 
       Просить застосувати строк позовної давності.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
       Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки № 001267113 про склад сім`ї ТОВ «Абонент ХХІ» в квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано 6 осіб, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . 
       Згідно розрахунку заборгованості про надання населенню послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за рахунком № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_2 існує заборгованість за період 01.06.2019 року по 01.06.2024 року в розмірі 81482,19 гривень. 
       Також у зв`язку із прострочення оплати за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за рахунком № НОМЕР_1 нараховано пеню станом на 01 червня 2024 року і яка складає 886,61 гривень. 
       Враховуючи регулярне невиконання відповідачами своїх обов`язків по оплаті за надані послуги, позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. 
       Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська був виданий судовий наказ № 209/4443/23 від 11.09.2023 року . 
        ОСОБА_4 звернулась до суду із заявою про скасування судового наказу, який ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 23.02.2024 року було скасовано . 
       Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачами оплата за надані послуги не проводилась, в зв`язку з чим у боржників виникла заборгованість, яка підлягає стягненню. Стягненню підлягає також пеня, що утворилася за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Згідно зі статтями 319, 321 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до статей 64, 67, 68 ЖК України наймачі повинні своєчасно та в повному обсязі вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
       Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-IV (який був чинним по 01.05.2019), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
       Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
       Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
       Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
       Враховуючи наведене обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.
       Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
       У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
       Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
       Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
       Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15.
       Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189-VIII (який набрав чинності 10.12.2017), до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
       Споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону №2189-VIII).
       Пунктами 1, 5 частин другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189-VIII встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
       За змістом пунктів 1, 2 частини другої статті 8 вказаного вище Закону, виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.
       Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України №2189-VIII).
       У даному випадку між позивачем та відповідачами склалися фактичні договірні відносини, за якими у житло, в якому вони зареєстровані, надавалися комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
       Відповідно до частини першої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
       Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
       Згідно положень ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
       Частиною 1 ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
       З наведеного вбачається наявність встановленого законом обов`язку споживачів сплачувати за одержані комунальні послуги, оскільки відповідачі зареєстровані у житловому приміщенні за вказаною вище адресою, де позивачем надаються послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Вказаний обов`язок поширюється на всіх осіб, що зареєстровані чи проживають за адресою надання послуг, є солідарним і його виконання може бути заявлене до будь-кого з солідарних боржників окремо чи до усіх разом.
       Аналогічний правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2019 року у справі №756/10344/14 (провадження №61-33329св18).
       Враховуючи викладене, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія дійшла висновку про доведеність факту неналежного виконання відповідачем умов договору та наявність, у зв`язку із цим, заборгованості перед позивачем.
        ОСОБА_1 подано заяву про застосування строків позовної давності, яка викладена в апеляційній скарзі, оскільки розгляд справи був заочний.
       Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.
       Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       Відповідно до частин першої, другої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.
       Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
       Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор протягом усього часу вправі заявити в суді вимоги про повернення тієї частини боргу, що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.
       Відтак, оскільки у даних правовідносинах встановлено обов`язок відповідачів сплачувати вартість наданих житлово-комунальних послуг щомісячно на підставі показників лічильника (індивідуального чи загальнобудинкового) на кінець розрахункового періоду, тобто зі спливом кожного календарного місяця, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.
       Подібний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).
       Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       У пункті 31 типового індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення погоджено, що розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць. Плата за абонентське обслуговування та плата за послуги нараховується щомісяця. Початок і закінчення розрахункового періоду для розрахунку розміру плати за абонентське обслуговування завжди збігаються з початком і закінченням календарного місяця відповідно (а.с. 9, зворот).
       За змістом пункту 33 типового індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиті послуги (а.с. 9, зворот).
       Отже, перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення, починається через один місяць за звітнім місяцем, у якому надано відповідну послугу з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
       Встановлено, що даний позов пред`явлений до суду 12 липня 2024 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 1).
       Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
       Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року.
       Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 №383 до 30 червня 2023 року.
       Отже, беручи до уваги вищевказані положення постанов Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023.
       Крім того, згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.
       Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема п. 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
       Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону №3450-IX від 08.11.2023) встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
       Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, пропущеною слід вважати позовну давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року.
       Строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважається продовженим на підставі п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також зупиненим на строк дії воєнного стану в Україні.
       Виходячи з викладеного, строки позовної давності відносно заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у період з червня 2019 року по червень 2024 року включно (згідно змісту позовних вимог) в розмірі 82 368,80 грн - позивачем не пропущена.
       Вказана вище заборгованість підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості про надання населенню послуг з централізованого водопостачання та водовідведення по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою по АДРЕСА_2 , який є арифметично правильним та не спростований відповідачами (а.с.5).
       Щодо доводів апелянтки про фактичне її проживання за іншою адресою у місті Дніпрі колегія зазначає наступне.
        ОСОБА_1 у спірний період була зареєстрована у встановленому порядку в квартирі по АДРЕСА_2 , тому вона є користувачем наданих позивачем комунальних послуг.
       Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 02 вересня 2019 року у справі №335/479/17, провадження №61-22435св18.
       Крім того, підпунктом 11 пункту 39 типового індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення погоджено, що споживач має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови документального підтвердження .
       За змістом підпункту 11 пункту 40 типового індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, споживач зобов`язаний інформувати протягом місяця виконавця, зокрема, про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача (а.с. 14).
       Суду не представлено доказів звернення відповідачкою до позивача із заявою про непроживання (тимчасову відсутність) ОСОБА_1 за адресою по АДРЕСА_2 з відповідними підтверджуваними документами; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено.
       При цьому позивач не визнає факту звернення до нього відповідачкою з відповідною заявою про непроживання (тимчасову відсутність) за зареєстрованим місцем свого проживання.
       Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
       Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
       З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 жовтня 2024 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст судового рішення складено 18 вересня 2025 року .
       Судді: