ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 вересня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/20590/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.03.2025 року (головуючий суддя Голобутовський Р.З.) 
в адміністративній справі №160/20590/24 за позовом   ОСОБА_1  до відповідача  Військової частини НОМЕР_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:   Міністерство оборони України       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася 30.07.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якій просила:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2023 по 28.06.2024;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2023 по 28.06.2024 у сумі 154672,20 грн;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахунку грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати перерахунку грошового забезпечення 29.06.2024 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.09.2023 по справі №160/15420/23;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахунку грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати перерахунку грошового забезпечення 29.06.2024 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.09.2023 по справі №160/15420/23.
В обґрунтування позову позивачка зазначає, що фактично остаточний розрахунок з нею здійснено 29.06.2024, при цьому відповідач не виплатив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2023 по 28.06.2024, що складає 154  672,20грн.; вказує, що має право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасним нарахуванням та виплатою грошового забезпечення. Вважає бездіяльність відповідача протиправною щодо невиплати при звільненні середнього заробітку за вказаний період та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахунку грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати перерахунку грошового забезпечення 29.06.2024 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.09.2023 по справі №160/15420/23.
Ухвалою суду від 03.12.2024 року залучено до участі у справі №160/20590/24 Міністерство оборони України (пр-т Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168, код ЄДРПОУ 00034022) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. 
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.03.2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2023 по 26.08.2023.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2023 по 26.08.2023 у розмірі 174 749,56 грн. 
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 25.02.2023 по 29.06.2024.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 25.02.2023 по 29.06.2024.           
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.          
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що позивач виключена зі списків особового складу військової служби НОМЕР_1 з 25.02.2023. Фактичний розрахунок (виплату всіх належних йому при звільненні сум) відповідач здійснив 29.06.2024, після набрання чинності  ст. 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX. Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. А тому строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 26.02.2023, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат. Разом з тим, суд враховує, що ст. 117 КЗпП України, в редакції чинній на час фактичного розрахунку, встановленні обмеження щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - не більше ніж за шість місяців. Тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2023 по 28.06.2024 підлягають до частково задоволення, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути розрахований за період з 26.02.2023 по 26.08.2023 (шість місяців з дати звільнення). Враховуючи встановлені ст. 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022 обмеження шестимісячним строком виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 26.02.2023 але не більш як за шість місяців - 182 календарних дні (з 26.02.2023 по 26.08.2023). З врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 174 749,56 грн, з урахуванням істотності частки недоплачених сум порівняно із середнім заробітком.
Враховуючи, що несвоєчасне нарахування та виплата грошового забезпечення відбулись у зв`язку із неправомірними діями відповідача, суд робить висновок, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Дійшов висновку про протиправне ненарахування та невиплату позивачу компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 25.02.2023 (з дати звільнення) по 29.06.2024 (дата фактичного розрахунку) та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу таку компенсацію.
          Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Вказує, що оскільки Позивач не є працівником, а військова частина не є власником або уповноваженим органом, оскільки на Позивача не розповсюджуються норми КЗПП, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо нарахування і виплати «середнього заробітку за час затримки розрахунку». З цієї самої причини відсутні правові підстави застосування Постанови КМУ № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995року. В даному випадку необхідно застосовувати Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений ПКМУ №159 від 21.02.2001року та Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» якими Позивач вже скористався. Норми КЗпП можливі для застосування як аналогія закону лише в тій частині, що не врегульована даним законом (Наприклад щодо обмежувального строку періоду компенсації в 6 місяців). 
Зазначає, що в даному випадку сума виплаченого перерахунку грошового забезпечення Позивача за рішенням суду становила 174 751,26 грн., а позовна заява містить вимогу про виплату середнього заробітку в розмірі 154 672,20 грн., а за рішенням суду виплата середнього заробітку виросла на 20 тисяч гривень, тобто 174 749,56 грн.
Третьою особою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. Посилається на те, що відповідач не вважав що наявна заборгованість перед позивачкою. Лише 04.07.2023 позивачка звернулася до суду щодо недоплат грошового забезпечення. В свою чергу 29.06.2024 грошове забезпечення доплачене на виконання рішення суду у справі №160/15420/23. Посилається на практику Європейського суду у справі «Меншакова проти України» від 08.04.2010, в якій передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗПП України може вимагатися лише за  період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті  116, 117 КЗПП України більш не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не  регулюється матеріальними нормами трудового права. Тому немає підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після  того, як її сума була встановлена судом. Тому вважає, що є безпідставними вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. 117 КЗПП України.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, а якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Посилається на те, що, якщо спір вирішено на користь працівника, то в силу ч. 2 ст. 117 КЗПП України  розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При звільненні з військової служби з 25.02.2023 позивачці не було здійснено перерахунок та виплати належного грошового забезпечення. Такий перерахунок присуджено судовим рішенням у справі №160/15420/23, на виконання якого відповідачем виплачено 29.06.2024 грошове забезпечення у розмірі 174  751,26грн. Водночас у даних правовідносинах спірним є період з 26.02.2023 по 28.06.2025 року. вважає, що суд в повній мірі дослідив обставини справи та прийняв законне рішення.
Судом апеляційної інстанції ухвалою від 21.08.2025 витребувано у відповідача доказ про розмір середньоденного заробітку позивачки станом на час звільнення.
На виконання вказаної ухвали відповідачем надано розрахунок середньоденного та середньомісячного грошового забезпечення позивачки, згідно якого середньоденний розмір грошового забезпечення становить 894,66грн, при цьому грошове забезпечення за 30 діб становить 26  839,65грн.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу у Військові частині НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.02.2023 №59 позивачка з 25.02.2023 виключена зі списків особового складу.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.09.2023 у справі №160/15420/23 позовну заяву ОСОБА_1  - задоволено.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 29.01.2020 року грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належне грошове забезпечення з 29.01.2020 року по 25.02.2023 року (щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення), з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року, Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 року, Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 року, Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт, відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з врахуванням раніше виплачених сум.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020, 2021 та 2022 роки, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року, Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 року, Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 року, Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт, відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з врахуванням раніше виплачених сум.
29.06.2024 відповідач виплатив належне позивачці грошове забезпечення з 29.01.2020 по 25.02.2023, в сумі 174751,26 грн на підставі рішення суду у справі №160/15420/23.
Позивачка вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 24.02.2023 по 28.06.2024 (тобто з дня звільнення зі служби по день остаточної виплати грошового забезпечення на підставі рішення суду).
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. 
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Предметом спору у дані справі є протиправність/правомірність бездіяльності відповідача щодо не виплати позивачці:
- середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2023 по 28.06.2024 у сумі 154672,20 грн;
-  компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахунку грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати перерахунку грошового забезпечення 29.06.2024 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.09.2023 по справі №160/15420/23.
Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, висновки Верховного Суду у справі №822/2663/15 від 28.01.2020 року в якому  зазначено, що Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Відтак у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а тому позовні вимоги про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення позивачки зі сужби до дня постановлення судового рішення у цій справі в розумінні статті 117 КЗпП України не можуть бути задоволені.
Аналогічна правова позиція щодо незатосування статті 117 КЗпП до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, викладена у постанові Верховного Суду від 18.11.2019 року у справі №0940/1532/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. 
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України, (в редакції Закону України "Про внесення змін в законодавчі акти України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, чинній на час звернення із позовом, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. 
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Згідно із ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. 
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. 
При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
З 19.07.2022 за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку але не більше ніж за шість місяців.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачка виключена зі списків особового складу військової служби НОМЕР_1 з 25.02.2023. 
Фактичний розрахунок (виплату всіх належних позивачці при звільненні сум) відповідач здійснив 29.06.2024 – на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.09.2023 по справі №160/15420/23.
Вказаним судовим рішенням було усунуто всі протиріччя між позивачем та відповідачем щодо розміру виплат при звільненні позивачки зі служби.
При цьому вказаним судовим рішенням зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачці грошове забезпечення з 29.01.2020 року по 25.02.2023 року.
Як наслідок, 29.06.2024 відповідач виплатив належне позивачці грошове забезпечення з 29.01.2020 по 25.02.2023 в сумі 174751,26 грн на підставі рішення суду у справі №160/15420/23.
Отже, будь-які протиріччя між позивачем та відповідачем щодо належного розміру виплат при звільненні позивачки зі служби - вичерпано з прийняттям рішення у справі №160/15420/23 та виплатою відповідачем позивачці грошового забезпечення з 29.01.2020 по 25.02.2023 в сумі 174751,26 грн.
При цьому, позивачка, подаючи позов у справі №160/20590/24, вважає, що має право на виплату:
- середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2023 по 28.06.2024 у сумі 154672,20 грн та;
-  компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахунку грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати перерахунку грошового забезпечення 29.06.2024 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.09.2023 по справі №160/15420/23.
З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. 
Водночас, відповідач не вважав що наявна заборгованість перед позивачкою станом на час її звільнення зі служби (24.02.2023). 
При цьому, позивачка лише 04.07.2023 звернулася до суду щодо недоплат грошового забезпечення. 
Як наслідок, 29.06.2024 грошове забезпечення було доплачене на виконання рішення суду у справі №160/15420/23 в сумі 174751,26 грн.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що 30.04.2024 року Верховним Судом відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.09.2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01.02.2024 року у справі № 160/15420/23.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції вказане дає підстави для висновку, що відповідач мав виплатити відповідні суми на виконання рішення у справі № 160/15420/23 – 01.05.2024, однак вказані виплати були здійснені відповідачем лише 29.06.2024.
Таким чином, відповідач порушив строк своєчасних виплат, що належать позивачці,  на 60 днів (з 01.05.2024 по 29.06.2024).
Вказані обставини суд першої інстанції не дослідив та припустився помилкових висновків про задоволення позивних вимог за інший період.
Тому суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції, що дає підстави для скасування рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.03.2025 та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.
За змістом ст. ст. 116, 117 КЗпП України виплата усіх коштів не звільняє відповідача від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Разом з тим, суд враховує, що ст. 117 КЗпП України, в редакції чинній на час фактичного розрахунку, встановленні обмеження щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - не більше ніж за шість місяців.
Тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2023 по 28.06.2024 підлягають до частково задоволення, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути розрахований за період з 01.05.2024 по 29.06.2024 (60 днів).
Матеріалами справи підтверджується, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивачки станом на день звільнення зі служби становить 894,66грн, при цьому грошове забезпечення за 30 діб становить 26  839,65грн.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі №711/4010/13-ц, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. 
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.
3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі №816/1640/17.
Враховуючи розмір невиплачених сум при звільненні та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції робить висновок, що позовні вимоги підлягають задоволенню за період з 01.05.2024 по 29.06.2024 – 60 днів.
Встановивши несвоєчасну виплату роботодавцем працівнику належних при звільненні сум, повинен стягнути з відповідача на користь позивача конкретну суму, а не зобов`язувати відповідача нараховувати розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд робить висновок, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі:
26  836,65 х 2 міс = 53  673,30 грн
або 894,66 х 60 днів = 53  679,60грн.
Крім того, оскільки грошове забезпечення належить до доходу, який позивач одержує на території України і який не має разового характеру, та враховуючи те, що відповідач здійснив виплату перерахованого грошового забезпечення з порушенням строків виплати, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.
Вказана правова позиція висловлювалася Верховним Судом у постановах від 04.04.2018 у справі №822/1110/16, від 20.12.2018 у справі №822/1731/16, від 13.03.2020 у справі №803/1565/17.
При цьому суд звертає увагу відповідача на те, що нарахування та виплата належного розміру грошового забезпечення мала бути здійснена відповідачем саме з моменту набуття позивачем права на його отримання з 01.05.2024.
Водночас, відповідач своєчасно не виплатив позивачці (01.05.2024) грошове забезпечення в належному розмірі, чим порушив майнові права та інтереси позивачки, які підлягають охороні в силу вимог пункту 1 Протоколу 1 до  Європейської конвенції з прав людини. 
Позивачка мала правомірні очікування отримати 01.05.2024 в повному обсязі грошове забезпечення в належному розмірі, натомість фактично грошове забезпечення позивачка отримала лише 29.06.2024, що підтверджує порушення відповідачем на 60 днів відповідного строку виплат. 
Оскільки, відповідач порушив строки виплати належного грошового забезпечення на 60 днів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачкою, тому позивачка набула права на виплату компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до  Закону №2050-ІІІ  та Порядку №159.
Суд враховує, що подібні правовідносини нинішній справі були предметом розгляду Верховним Судом у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі № 560/8194/20 (постанова від 02.04.2024).
У вказаній справі, Судова палата сформулювала такі висновки:
« 24. У свою чергу питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ, який, проте, не визначає спеціальних строків для звернення до суду.
25. Відповідно до  статті 1 цього Закону  підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
26.  Стаття 2 Закону № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому  Законі  слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
27. Відповідно до  статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
28. Згідно зі  статтею 4 зазначеного Закону  виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
29. З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ  Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (Порядок № 159), положення якого фактично відтворюють положення  Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.
29. Отже, Судова палата доходить висновку, що умовами для виплати суми компенсації у справі, що розглядається, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів пенсії та нарахування доходів (у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.
30. При цьому норми Закону № 2050-ІІІ і Порядку № 159 не покладають на особу, якій несвоєчасно виплатили компенсацію втрати частини доходів, обов`язку додатково звертатися до органу Пенсійного фонду України за виплатою такої компенсації.
31. Аналіз норм статей  1,  2,  4 Закону № 2050-ІІІ  та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - органу Пенсійного фонду України) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.
32. Крім того, Судова палата вважає, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону №2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.
33. Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись, у цій справі органами Пенсійного фонду України, у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із  Законом № 2050-ІІІ  і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.
34. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.».
Тобто, у цій справі Судова палата Верховного Суду зробила висновок, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні ст. 7 Закону №2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.
У даній справі відповідачем не заперечується та обставина, що нарахування та виплата грошового забезпечення здійснена на виконання рішення суду, проте як суб`єкт виконання цього рішення (відповідач) не здійснив виплату компенсації доходу, передбаченого ст. 2 Закону №2050-ІІІ за період з 01.05.2024 по 29.06.2024.
Отже, враховуючи, що несвоєчасне нарахування та виплата грошового забезпечення відбулись у зв`язку із неправомірними діями відповідача, суд робить висновок, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зобов`язання відповідача здійснити компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 01.05.2024 по 29.06.2024 (60 днів).
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову за обґрунтувань, що зазначені судом першої інстанції.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за обґрунтувань, що викладені судом апеляційної інстанції.
Вищезазначене є мотивом для врахування судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини, спростовують доводи позивача. 
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.03.2025 року – скасувати. 
Прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2024 по 29.06.2024 року.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2024 по 29.06.2024 року у розмірі 53  679,60грн. 
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 01.05.2024 по 29.06.2024 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 01.05.2024 по 29.06.2024 року.          
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 11.09.2025 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова