ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 161/11356/20
провадження № 51-938 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 , 
засудженої (у режимі відеоконференції)                  ОСОБА_6 ,
захисника (у режимі відеоконференції)                    ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12019030000000597 від 18 вересня 2019 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2                               ст. 191 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_6 , на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 січня 2025 року стосовно ОСОБА_6 . 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Також цим вироком задоволено повністю цивільний позов прокурора в інтересах Луцької районної ради до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої державі, та стягнуто з ОСОБА_6 на користь Луцької районної ради матеріальну шкоду в сумі 52 777 грн.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 було визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, а саме у привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, з огляду на таке.
Так, суд установив, що ОСОБА_6 , будучи єдиним власником (100 % статутного капіталу) Товариства з обмеженою відповідальністю «Айвер» (далі - ТОВ «Айвер»), перебуваючи згідно з наказом від 17 липня 2015 року № 3 на посаді директора цього підприємства, тобто обіймаючи посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, була службовою особою.
Також, згідно зі ст. 67 Конституції України та ст. 16 Податкового кодексу України (далі - ПК) ОСОБА_6 на підставі своїх службових повноважень зобов`язана сплачувати податки і збори в порядку, строки і розмірах, установлених законом, а також відповідно до ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» відповідальна за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, правильність нарахування і своєчасність сплати податків, оскільки очолюване нею товариство було зареєстрованим платником податку на додану вартість (далі - ПДВ) з 01 липня по 30 жовтня 2015 року.
За результатами досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 як директор ТОВ «Айвер», діючи від імені вказаного товариства уклала з Комунальним підприємством «Луцьке» (далі - КП «Луцьке») договори від 14 липня 2015 року № 1/07 та від 27 липня 2015 року № 2/08-15 на проведення капітального ремонту покрівлі ЗОШ І - ІІІ ступенів с. Боратин Луцького району Волинської області (далі - ЗОШ).
Надалі ОСОБА_6 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на привласнення бюджетних коштів, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, шляхом зловживання своїм службовим становищем, достовірно знаючи, що рішенням ГУ ДФС у Волинській області від 30 жовтня 2015 року № 183 анульовано реєстрацію ТОВ «Айвер» як платника ПДВ на підставі пп. «ж» п. 184.1 ст. 184 ПК (відповідний запис за № 1187440002002025 від 29 жовтня 2015 року наявний у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу), особисто внесла неправдиві відомості в акти виконаних будівельних робіт під час проведення капітального ремонту покрівлі вказаної ЗОШ, а саме форми КБ-2в № 4, 5, 6 та 7 за грудень 2015 року і КБ-3 за грудень 2015 року, відповідно до яких загальна вартість виконаних будівельних робіт становить 316 662 грн, з яких ПДВ - 52 777 грн. При цьому, враховуючи період анулювання реєстрації ТОВ «Айвер» як платника податку, включення до вказаних вище актів виконаних робіт ПДВ у сумі 52 777 грн є завищенням вартості виконаних будівельних робіт на зазначену суму, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи від 31 січня 2019 року № 9361.
Після цього вказані акти виконаних будівельних робіт за грудень 2015 року ОСОБА_6 надала для підпису директору КП «Луцьке» і начальнику відділу освіти, молоді та з питань фізичної культури та спорту Луцької районної державної адміністрації. Після підписання вказані документи були надані в управління Державної казначейської служби України в Луцькому районі Волинської області для здійснення оплати.
Далі, після проведення відповідної фінансової транзакції, за отримані бюджетні кошти в сумі 316 662 грн, які були перераховані КП «Луцьке» на рахунок ТОВ «Айвер», у тому числі незаконно нарахований ПДВ у сумі 52 777 грн, ОСОБА_6 здійснила поповнення карткового рахунку, належного ТОВ «Айвер», та придбала віконні конструкції у ФОП ОСОБА_8 , ТОВ «Ком Інвест Буд» і ТОВ «Добропласт», що не пов`язано із виконанням договору з капітального ремонту покрівлі вказаної вище ЗОШ.
Таким чином, своїми протиправними діями ОСОБА_6 шляхом внесення недостовірних відомостей до актів виконаних будівельних робіт у частині включення до витрат сплати ПДВ у сумі 52 777 грн привласнила бюджетні кошти на вказану суму, чим завдала збитків бюджету Луцького району.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 31 січня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 , призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Так, посилаючись на неправильну правову кваліфікацію дій ОСОБА_6 , захисник, серед іншого, зазначає, що:
- ОСОБА_6 не була уповноважена приймати рішення щодо сплати КП «Луцьке» коштів на користь ТОВ «Айвер», при цьому всі кошти, які сплачувалися на користь ТОВ «Айвер», є коштами, сплаченими за виконання робіт відповідно до укладених договорів підряду; 
- між ТОВ «Айвер» та Луцькою районною радою Волинської області не існувало жодних договорів, при цьому районна рада не сплачувала на користь ТОВ «Айвер» будь-яких грошових коштів за виконані роботи; 
- кошти, які надходили як оплата за виконані роботи, є прибутком підприємства і не можуть за своєю суттю бути привласненими.
Крім того, стверджуючи про помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності прямого умислу та корисливого мотиву, захисник указує, що рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ було надіслано і вручено невідомій особі, яка підробила підпис ОСОБА_6 , а суди попередніх інстанцій: 
- відмовивши у проведенні почеркознавчої експертизи, фактично позбавили сторону захисту можливості отримати доказ, тобто права на захист, адже встановлення того, чи підписала ОСОБА_6 повідомлення про вручення, на його думку, дало б можливість довести, що остання не отримувала рішення фіскального органу, а отже, спростувати наявність прямого умислу й відповідно складу злочину в її діях; 
- не могли стверджувати про наявність у неї умислу на вчинення кримінального правопорушення, оскільки не доведено факту належності підпису на повідомленні про вручення саме ОСОБА_6 ;
- не спростували того, що ОСОБА_6 не знала про рішення фіскального органу, при цьому побудували свої висновки лише на тому, що ОСОБА_6 було надіслано поштове відправлення, а отже вона могла знати, однак у такому випадку, на думку сторони захисту, наявність прямого умислу лише припускається.
Також захисник, посилаючись на невстановлення розміру реальних збитків (матеріальної шкоди) та, як наслідок, відсутність об`єктивної сторони складу злочину, стверджує, що: 
- стороною обвинувачення не надано, а місцевим судом не досліджено доказів, які б підтверджували настання негативних наслідків у вигляді матеріальної шкоди на суму ПДВ - 52 777 грн; 
- у період, коли було скасовано статус платника ПДВ, на рахунок ТОВ «Айвер» 25 січня 2016 року надійшла оплата 70 000 грн, у тому числі ПДВ 11 666,67 грн, однак формулювання обвинувачення не містить твердження про привласнення майна після 01 січня 2016 року; 
- перед експертом не ставилося питання щодо розміру завданої шкоди (матеріального збитку), у зв`язку із чим ним встановлено лише завищення вартості робіт через включення до них ПДВ за період анулювання реєстрації, однак терміни «завищення вартості робіт» та «матеріальний збиток» не є тотожними; 
- суд першої інстанції на основі банківських документів і висновку експертизи не міг самостійно визначити розмір завданих збитків; 
- оскільки встановлене експертом завищення вартості робіт відрізняється від суми фактично отриманих ТОВ «Айвер» коштів, то суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків щодо спричинення матеріальної шкоди.
Крім того, посилаючись на те, що: 
- відповідно до обвинувального акта, дії ОСОБА_6 були вчинені в період з грудня 2015 року по 12 лютого 2016 року;
- за обвинуваченням, привласнення 52 777 грн відбулося не пізніше 01 лютого 2016 року, а за висновками суду першої інстанції - 19 липня 2018 року, тобто коли було виконано рішення господарського суду; 
- прокурор під час судового розгляду не змінював обсягу обвинувачення, 
захисник указує, що місцевий суд змінив обвинувачення, збільшивши його часовий проміжок.
Також захисник зазначає, що прокурор не подавав до суду матеріалів господарської справи, не відкривав їх стороні захисту, а суди попередніх інстанцій їх не досліджували, а отже не встановлювали складових стягнутої суми 246 662 грн і не могли встановити, що ця сума є боргом лише за роботи, виконані у грудні 2015 року, при цьому, на його думку, факт участі представника ТОВ «Айвер» у розгляді справи Господарським судом Волинської області не означає відкриття ОСОБА_6 матеріалів господарської справи в порядку ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
За таких обставин, на думку сторони захисту:
- суд першої інстанції, порушуючи ст. 337 КПК, вийшов за межі обвинувачення, фактично звинувативши ОСОБА_6 в діях, які їй не інкримінувалися, тобто які не були вказані в обвинувальному акті;
- суди попередніх інстанцій порушили право обвинуваченої на захист від обвинувачення та справедливий суд, а також порушили засади законності, диспозитивності й рівності перед законом і судом. 
Звертає захисник увагу і на те, що суд першої інстанції: 
- усупереч статтям 244, 332, ч. 3 ст. 371 КПК, «протокольною ухвалою» відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення почеркознавчої експертизи, мотивувавши це тим, що не вбачає підстав для проведення експертизи, при цьому не оголосив інших мотивів прийнятого рішення; 
- відмовивши в задоволенні клопотання, позбавив сторону захисту можливості довести ті обставини, на які вона посилалася, та які, на думку захисника, спростовують версію сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_6 достовірно знала про анулювання реєстрації ТОВ «Айвер» як платника ПДВ, 
при цьому, як зазначає захисник, суд апеляційної інстанції також відмовив у задоволенні такого клопотання. 
Указує захисник і про:
- упередженість місцевого суду, оскільки, неодноразово задовольняючи клопотання прокурора про допит нових свідків сторони обвинувачення, не розглядав, а пізніше відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення почеркознавчої експертизи, чим, на його думку, проявив упередженість і зацікавленість у результатах розгляду;
- недопустимість як доказів документів, складених у зв`язку з кримінальним провадженням (перелік яких детально наведений у касаційній скарзі), оскільки УСБУ у Волинській області та СУ ГУНП у Волинській області не вправі ініціювати проведення перевірок і ревізій, а також про недопустимість висновку             судово-економічної експертизи від 31 січня 2019 року № 9361 як такого, що здобутий на підставі недопустимих доказів. 
Також захисник наводить детальні доводи щодо відсутності у прокурора правових підстав для звернення із цивільним позовом.
Зокрема, захисник посилається на те, що:
- позов у цьому провадженні подано прокурором в інтересах Луцької районної ради, однак між ТОВ «Айвер» та Луцькою районною радою не укладалось жодних договорів; 
- якщо шкода і була завдана, то, за умови доведення факту та розміру, лише КП «Луцьке», яке перебуває у стадії припинення, у зв`язку із чим лише його ліквідаційна комісія могла звертатися з позовом про відшкодування шкоди; 
- у цьому провадженні прокурор звернувся не в інтересах держави, а в інтересах комунального підприємства та органу місцевого самоврядування; 
- прокурором не надано, а місцевим судом не досліджено жодного документа, який би підтверджував підстави звернення з позовом в інтересах КП «Луцьке» чи Луцької районної державної адміністрації.
Також захисник, посилаючись на положення ч. 4 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), указує, що:
- у позовній заяві, поданій прокурором, повинні бути зазначені відомості щодо обґрунтування, в тому числі: у чому полягає порушення інтересів держави; необхідності їх захисту; визначені законом підстави для звернення до суду прокурора;
- самого лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви до розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону.
З огляду на зазначене, захисник стверджує, що в цьому випадку прокурор не довів підстав для подання цивільного позову саме ним, у зв`язку із чим місцевий суд повинен був відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК повернути позовну заяву. 
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні:
- засуджена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити;
- прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначеної у п. 1 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 КПК. 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд апеляційної інстанції має перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК ухвала суду апеляційної інстанції має містити встановлені судом обставини з посиланням на докази, мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, а також мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала суду апеляційної інстанції - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Тобто суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні. 
Однак, на переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону не дотримався.
Як убачається з вироку, ОСОБА_6 судом першої інстанції було визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, а саме у привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. 
Не погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , оскаржив його в апеляційному порядку.
Зі змісту апеляційної скарги (з доповненнями) захисника вбачається, що останній указував, що: 
- під час судового розгляду стороною захисту було заявлено клопотання про залучення експерта для проведення почеркознавчої експертизи, необхідність здійснення якої обґрунтовувалося тим, що ОСОБА_6 надала показання про те, що підпис у вказаному повідомленні про вручення виконаний не нею, а невідомою особою, вона як керівник ТОВ «Айвер» не підписувала його та відповідно не отримувала рішення контролюючого органу, а отже, і не знала про анулювання реєстрації платника ПДВ; 
- оскільки оригінал повідомлення про вручення поштового відправлення був у матеріалах судового провадження, то проведення експертизи було можливе лише за ухвалою суду; 
- у матеріалах судового провадження містилися оригінали документів із зразками почерку та підпису ОСОБА_6 , що також підтверджує неможливість самостійного проведення експертизи стороною захисту; 
- суд першої інстанції відмовив у задоволенні такого клопотання, мотивувавши своє рішення лише тим, що не вбачає підстав для проведення почеркознавчої експертизи, не оголосивши при цьому інших мотивів, чим позбавив сторону захисту можливості з`ясувати усі мотиви прийнятого рішення, а також довести обставини, які спростовують версію обвинувачення про те, що ОСОБА_6 достовірно знала про анулювання реєстрації ТОВ «Айвер» як платника ПДВ. 
Однак колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, порушуючи положення, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК, наведені вище доводи належним чином не перевірив.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Водночас положеннями кримінального процесуального закону визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК). Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК). Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником (ч. 5 ст. 22 КПК). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК).
Частиною 1 ст. 242 КПК встановлено, що експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Положеннями ч. 1 ст. 243 КПК визначено, що експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження. Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 244 КПК передбачено, що сторона захисту має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про проведення експертизи у разі, якщо для вирішення питань, що мають істотне значення для кримінального провадження, необхідне залучення експерта, проте сторона обвинувачення не залучила його або для вирішення залученим стороною обвинувачення експертом поставлені запитання, що не дозволяють дати повний та належний висновок з питань, для з`ясування яких необхідне проведення експертизи, або існують достатні підстави вважати, що залучений стороною обвинувачення експерт внаслідок відсутності у нього необхідних знань, упередженості чи з інших причин надасть або надав неповний чи неправильний висновок.
Згідно з ч. 1 ст. 332 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Відповідно до ч. 2 ст. 332 КПК суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; під час судового розгляду виникли підстави, передбачені ч. 2 ст. 509 цього Кодексу; існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.
У висновку, наведеному в постанові від 25 листопада 2019 року об?єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (справа № 420/1667/18, провадження № 51-10433 кмо 18), серед іншого, зазначено, що обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч. 1 ст. 242 КПК у редакції Закону № 1261-VII); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч. 2 цієї норми.
За матеріалами кримінального провадження, захисник ОСОБА_7 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з клопотанням про залучення експерта для проведення судово-почеркознавчої експертизи, в якому просив поставити перед експертом запитання: рукописний текст щодо вручення та підпис у повідомленні про вручення поштового відправлення від 09 листопада 2015 року № 4301033584126 виконано ОСОБА_6 чи іншою особою.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції відхилив посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_6 не було відомо про те, що є рішення Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області від 30 жовтня 2015 року № 183, яким ТОВ «Айвер» анульовано реєстрацію платника ПДВ.
Зокрема, місцевий суд установив, що це рішення направлялося за адресою ТОВ «Айвер»: вул. Лесі Українки, 82, с. Коршів, Луцький район, Волинська область, рекомендованим листом із саме вказаним повідомленням про вручення, про що, як зазначив це суд, свідчить ідентичність вихідних номерів.
Тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав ставити під сумнів те, що таке рішення податкового органу було надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення. 
При цьому місцевий суд, указавши, що копією виписки про юридичну особу ТОВ «Айвер» доводиться, що місцезнаходженням юридичної особи є: вул. Лесі Українки, 82, с. Коршів, Луцький район, Волинська область, 45061, послався на те, що: 
- згідно з п. 42.2 ПК (у редакції, чинній на 30 жовтня 2015 року) документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходження, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові; 
- п. 5.7 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість (далі - Положення) також передбачено, що протягом трьох робочих днів після дня анулювання один примірник рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ надсилається контролюючим органом особі, реєстрацію якої анульовано, за місцезнаходженням або місцем проживання такої особи або за наявності відомостей про комісію з припинення (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію) або ліквідатора такої особи - за місцезнаходженням комісії. Примірник рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ уважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його надіслано листом з повідомленням про вручення або передано під розписку самому платнику податків - фізичній особі або відповідальній особі платника податків - юридичної особи чи будь-якій особі за наявності належним чином оформленої довіреності від платника податків. Особа, яка отримує рішення, має пред`явити паспорт або інший документ, що посвідчує особу.
За таких обставин, урахувавши те, що не надано доказів того, що ТОВ «Айвер» у період з липня по жовтень 2015 року повідомляло податковий орган про зміну податкової адреси та місцезнаходження, суд першої інстанції вважав, що рішення ГУ ДФС у Волинській області від 30 жовтня 2015 року № 183 про анулювання реєстрації ТОВ «Айвер» вважається належним чином врученим адресату.
Водночас місцевий суд звернув увагу на ту обставину, що в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 не стверджувала, що фактично ТОВ «Айвер» діяльність за вказаною вище адресою не здійснювало, і працівники, в тому числі вона як керівник, за останньою не виконували своїх обов`язків.
Як видно з матеріалів провадження, аналогічне клопотання (щодо залучення експерта для проведення експертизи) було заявлено і в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своєї позиції щодо необхідності залучення експерта для проведення судово-почеркознавчої експертизи, захисник у тому числі стверджував, що:
- місцевий суд, посилаючись на вказане вище Положення, неправильно тлумачить його п. 5.7, при цьому не звертає уваги на п. 5.8; 
- у цьому випадку має значення саме факт вручення (яке, на думку суду першої інстанції, мало місце), а отже слід застосовувати «передано під розписку самому платнику податків - фізичній особі або відповідальній особі платника податків - юридичної особи чи будь-якій особі за наявності належним чином оформленої довіреності від платника податків». В іншому разі, якщо б рішення контролюючого органу було надіслано, але не вручено, тоді б у розпорядженні суду та прокурора були документи щодо повернення поштового відправлення. 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 31 січня 2025 року в задоволенні клопотання захисника було відмовлено.
Мотивуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції, серед іншого, зазначив, що з матеріалів справи встановлено, що:
- рішення податкового органу від 30 жовтня 2015 року № 183 про анулювання реєстрації ТОВ «Айвер» як платника ПДВ 30 жовтня 2015 року за вих. № 19262/10/03/1/-11-03 було направлено за адресою місця знаходження (реєстрації) ТОВ «Айвер»: вул. Лесі Українки, 82, с. Коршів, Луцький район, Волинська область, про що наявне поштове відправлення за № 4301033584126;
- на цьому рекомендованому повідомленні про вручення міститься відмітка про його вручення з датою 12 листопада 2015 року, а також підпис.
Водночас суд апеляційної інстанції зауважив, що приписами п. 42.2 ПК (чинного на час прийняття рішення від 30 жовтня 2015 року № 183) та п. 5.7 Положення передбачено, що документи, у тому числі рішення про анулювання платника ПДВ, вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходження, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
Однак, на переконання колегії суддів, суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання захисника, попри те, що ОСОБА_6 категорично зазначала про те, що підпис на поштовому відправленні виконаний не нею: 
- лише формально послався на наведені вище приписи ПК та Положення, не надав належної оцінки викладеним вище доводам клопотання, у тому числі щодо неправильного тлумачення місцевим судом п. 5.7 Положення;
- не перевірив висновків місцевого суду про те, що обвинувачена ОСОБА_6 не вказувала, що фактично ТОВ «Айвер» діяльність за згаданою вище адресою не здійснювало, і працівники, у тому числі вона як керівник, за останньою не виконували своїх обов`язків.
При цьому колегія суддів зазначає, що в судовому засіданні суду касаційної інстанції захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_6 , пояснив, що ТОВ «Айвер», крім самої ОСОБА_6 , не мало інших працівників, а свою діяльність вона здійснювала лише шляхом укладення договорів підряду з особами, які виконували конкретні роботи. 
Ці обставини підтвердила і ОСОБА_6 , яка в судовому засіданні суду касаційної інстанції, серед іншого, вказала, що за місцем реєстрації її господарської діяльності взагалі не було працівників, а також зауважила, що це лише юридична адреса, а не фактична, фізично там не перебували ні вона, ні її компанія. 
Зазначене, на переконання колегії суддів, з огляду на вказані висновки судів попередніх інстанцій, не свідчить про обґрунтованість і належну вмотивованість судових рішень у цій частині, оскільки не спростовано версії сторони захисту щодо обґрунтованого сумніву в отриманні рішення податкового органу про анулювання реєстрації ТОВ «Айвер» як платника ПДВ та, як наслідок, відсутності умислу на вчинення кримінального правопорушення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій постановити законне й обґрунтоване судове рішення. 
Звертаючись з апеляційною скаргою, захисник ОСОБА_7 також наводив доводи щодо відсутності у прокурора правових підстав для звернення із цивільним позовом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті, крім випадку, визначеного абз. 4 цієї частини.
Водночас ч. 4 цієї статті визначено, що прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Так, в апеляційній скарзі (з доповненнями) захисник ОСОБА_7 , посилаючись, серед іншого, на наведені вище положення Закону України «Про прокуратуру», стверджував, що: 
- у цивільному позові наведено лише виключно загальні доводи про те, що уповноважені особи Луцької районної ради свідомо ігнорують обов`язок щодо вжиття заходів для недопущення та/або відшкодування завданої майнової шкоди, однак цивільний позов не містить жодного посилання на письмові докази (звернення до Луцької районної ради, листи районної ради про відмову у зверненні до суду); 
- прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і підстави для звернення прокурора до суду; 
- самого лише посилання в цивільному позові на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження для прийняття позову до розгляду недостатньо, при цьому в такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення за ст. 367 КК (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків).
За таких обставин захисник вважав, що прокурор:
- не довів підстав подання цивільного позову саме ним;
- не надав доказів невжиття заходів самим КП «Луцьке» чи Луцькою районною радою як засновником, 
у зв`язку із чим не мав правових підстав звертатися із цивільним позовом.
Однак суд апеляційної інстанції, зазначивши лише про те, що в цьому випадку прокурор пред`явив цивільний позов у порядку ст. 128 КПК для захисту інтересів держави, а саме для стягнення незаконно привласнених бюджетних коштів, належним чином не перевірив позиції захисту в цій частині, у тому числі з огляду на приписи ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», чим, на переконання колегії суддів, порушив положення, передбачені п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК.
Водночас, на переконання Верховного Суду, заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги захисника, який вказуючи про відсутність у прокурора правових підстав для звернення із цивільним позовом, зауважив, що позов у цьому провадженні подано прокурором в інтересах Луцької районної ради, однак між ТОВ «Айвер» та Луцькою районною радою не укладалося жодних договорів. 
Крім того, на переконання колегії суддів, залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції і доводи апеляційної скарги (з доповненнями) захисника ОСОБА_7 щодо виходу місцевого суду за межі пред`явленого обвинувачення, а також про те, що:
- серед письмових доказів, які заявлялися прокурором, не вказано будь-яких документів господарської справи, відповідно місцевий суд безпосередньо не досліджував указаних документів, і такі документи відсутні в матеріалах провадження, які відкриті стороні захисту; 
- факт участі представника ТОВ «Айвер» у розгляді справи Господарським судом Волинської області не означає відкриття ОСОБА_6 матеріалів господарської справи в порядку ст. 290 КПК. 
Отже, колегія суддів уважає, що наведені вище порушення перешкодили суду апеляційної інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК), яке, як наслідок, могло вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК), а тому ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою та вмотивованою, у зв`язку з чим відповідно до положень, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, така ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК), оскільки, з огляду на зміст апеляційної скарги та заявленого клопотання, зазначені порушення можливо усунути на стадії апеляційного перегляду.
Разом з тим з огляду на наявність указаних істотних порушень вимог процесуального закону, які і є підставою для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, Верховний Суд не бачить підстав для надання оцінки доводам касаційної скарги захисника в іншій частині, адже оцінку таким доводам можливо буде надати після усунення наведених вище істотних порушень КПК.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що вимоги касаційної скарги захисника ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого цей суд має врахувати наведене вище, надати належну оцінку всім доводам апеляційної скарги захисника (з доповненнями) та постановити законне й обґрунтоване рішення.
 
Керуючись статтями 412, 419, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_6 , задовольнити частково. 
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 січня 2025 року стосовно ОСОБА_6  скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                             ОСОБА_3