Справа № 297/1493/24

Закарпатський апеляційний суд

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.10.2025                 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/300/24 за апеляційною скаргою захисника-адвоката Печунки В. О. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.03.2024.
Цією постановою:
        ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, непрацюючий, визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та на нього з урахуванням ст. 36 цього Кодексу накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 700 (сімсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 11900 (одинадцять тисяч дев`ятсот) грн.
       Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн на користь держави.
       З протоколів про адміністративні правопорушення серії ЗхРУ № 147869, 147871 від 15.03.2024 та постанови судді від 29.03.2024 вбачається, що 14.03.2024 о 22 год 40 хв прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на напрямку 217 прикордонного знаку на околиці с. В. Бийгань (територія Великобийганської ОТГ Закарпатської області), на відстані 1500 метрів від лінії державного кордону України був виявлений та затриманий громадянин України ОСОБА_1 , який спільно з ОСОБА_3 намагався незаконно перетнути державний кордон України з Угорщиною поза пунктом пропуску, при цьому не виконував законні неодноразові вимоги прикордонного наряду пред`явити документи, що посвідчують особу, та вдався до втечі, у складі групи осіб. Своїми діями громадянин України ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про Державний кордон України» від 04.11.1991, ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу України» від 19.06.2003, п. 10 «Положення про прикордонний режим», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998, тобто вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.
В апеляційній скарзі захисник-адвокат Печунка В. О. просить постанову судді від 29.03.2024 скасувати та закрити провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП. ОСОБА_1 не вчиняв спроби незаконного перетину державного кордону, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили наявність у ОСОБА_1 умислу на вчинення вищевказаних адміністративних правопорушень. Суд першої інстанції розглянув справу без участі ОСОБА_1 , належним чином не 

-2-

повідомивши його про час та місце її розгляду. ОСОБА_1 не мав умислу незаконно перетинати державний кордон із України в Угорщину, оскільки його було затримано на значній відстані від лінії кордону, а саме 1500 метрів, будь-яких перешкод на перетин кордону в законний спосіб у нього немає, оскільки він не досяг мобілізаційного віку, а тому всі звинувачення в його адресу з даного приводу є безпідставними та базуються виключно на припущеннях. ОСОБА_1 у рамках кримінального провадження № 12024071060000353 від 13.03.2024 за ч. 2 ст. 332 КК України, був допитаний 19.03.2024 у судовому засіданні Берегівського районного суду Закарпатської області в якості свідка щодо тих обставин, які викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, де окрім іншого зазначив, що під час його затримання стосовно нього застосовувалась фізичне та психологічне насильство, внаслідок чого від підписав всі документи, не читаючи їх. Надані слідчому судді пояснення, ОСОБА_1 може підтвердити й під час апеляційного розгляду справи.
Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_1 та захисник-адвокат Печунка В. О., на розгляд справи щодо ОСОБА_1 не з`явилися, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли, відомостей про поважність причин неявки не надали. Останні повідомлені за допомогою смс-повідомлення, про що свідчать відповідні довідки про доставку, а також поштовим зв`язком. При цьому, за змістом ст. 294 КУпАП участь особи, яка притягується до відповідальності, чи захисника, в апеляційному розгляді справи, не є обов`язковою. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип – верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та захисника-адвоката Печунки В. О., що не може розцінюватись як порушення їх прав, передбачених ст. 268, 271 КУпАП. Між тим, береться до уваги те, що апеляційний розгляд справи вже неодноразово відкладався, у тому числі на підставі заяв сторони захисту. 
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані по справі докази, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
       Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.
Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

-3-

Ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_1 належним чином дотримані.
Частиною другою статті 185-10 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, вчиненні групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене частиною першою вказаної статті.
Частиною другою статті 204-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підроблених документів чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою зазначеної статті.
Згідно ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, протоколами про вилученні речей і документів, а також іншими вказаними у ній засобами і документами.
Протоколами про адміністративні правопорушення серій ЗхРУ за № 147869, 147871 від 15.03.2024 стверджується, що 14.03.2024 о 22 год 40 хв прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на напрямку 217 прикордонного знаку на околиці с. В. Бийгань (територія Великобийганської ОТГ Закарпатської області), на відстані 1500 метрів від лінії державного кордону України був виявлений та затриманий громадянин України ОСОБА_1 , який спільно з ОСОБА_3 намагався незаконно перетнути державний кордон України з Угорщиною поза пунктом пропуску, при цьому не виконував законні неодноразові вимоги прикордонного наряду пред`явити документи, що посвідчують особу, та вдався до втечі, у складі групи осіб. Своїми діями громадянин України ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про Державний кордон України» від 04.11.1991 та вимоги ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу України» від 19.06.2003, тобто вчинив адміністративні правопорушення, відповідальність за які передбачена ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
Всупереч доводів апеляційної скарги, наявними в протоколах підписами стверджено, що ОСОБА_1 роз`яснено права передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, серед яких і право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи; зі змістом протоколів ОСОБА_1 ознайомлений зрозумілою йому мовою та їх копії отримав, про що свідчать його підписи, при цьому надав письмові пояснення, відповідно до яких визнав вину та зазначив, що мав намір незаконно перетнути державний кордон України.

-4-

Викладені в протоколах про адміністративні правопорушення обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10 та ч. 2 ст. 204-1 КУпАП підтверджуються й протоколом про адміністративне затримання від 14.03.2024, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 14.03.2024, письмовими поясненнями та заявою ОСОБА_1 про визнання вини. 
Вищенаведені докази, які є належними й допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні в ході розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України від 04.11.1991, п. 10 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998, та його винуватість у вчиненні передбачених ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП адміністративних правопорушень.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусового підписання протоколів та інших складених щодо нього матеріалів, а також надання письмових пояснень.
Також апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які би давали підстави вважати, що начальник відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) ОСОБА_4 був упередженим при складанні щодо ОСОБА_1 протоколів за ознаками передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП адміністративних правопорушень, і що в нього були підстави для фальсифікації протоколів чи обмови останнього у вчиненні адміністративних правопорушень, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи. У підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги.
Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що начальник відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) ОСОБА_4 діяв саме у межах наданих йому повноважень.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні дані, які можуть свідчити про те, що дії уповноважених осіб прикордонної служби при затриманні ОСОБА_1 та оформленні відносно нього адміністративних матеріалів були незаконними та протиправними. У матеріалах справи немає відомостей про те, що ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів з відповідними заявами про незаконність дій працівників прикордонної служби щодо нього, або оскаржував такі дії у встановленому законом порядку.
З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що в ході розгляду справи суд першої інстанції дав невірну оцінку матеріалам справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність у діях ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що в свою чергу дає обґрунтовані підстави вважати, що вказані доводи спрямовані на уникнення ОСОБА_1 відповідальності за вчинені ним адміністративні правопорушення. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд враховує те, що в апеляційній скарзі відсутні посилання на конкретні докази та обставини, які б підтверджували вказані доводи апеляційної скарги та спростовували б висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.
       Твердження сторони захисту про те, що наміру перетинати державний кордон ОСОБА_1 не мав, апеляційний суд не визнає доцільними з огляду на те, що наявні у матеріалах справи докази беззаперечно свідчать про порушення ОСОБА_1 

-5-

вимог cт. 9, 12 Закону України «Про державний кордон Украйни» від 04.11.1991, та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП за вказаних у протоколі обставин.
       Зокрема, як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 були затримані на відстані 1500 метрів від лінії державного кордону, в районні прикордонного знаку № 217, що на околиці с. Велика Бийгань (територія Великобийганської ОТГ Закарпатської області), тобто в місці де діє прикордонний режим. При цьому, ОСОБА_1 не заперечував свого наміру на незаконний перетин державного кордону поза межами пункту пропуску.
       Аналіз встановлених обставин справи свідчить про те, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на спробу перетнути поза пунктами пропуску державний кордон України, у складі групи осіб.
       Із цих підстав неспроможними і такими, що не спростовують викладених у протоколі та встановлених судом першої інстанції обставин, визнаються і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 було затримано на значній відстані від лінії кордону, а саме 1500 метрів, будь-яких перешкод на перетин кордону в законний спосіб у нього немає, оскільки він не досяг мобілізаційного віку.
       Апеляційний суд визнає безпідставними та не бере до уваги і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 у рамках кримінального провадження № 12024071060000353 від 13.03.2024 за ч. 2 ст. 332 КК України був допитаний 19.03.2024 у судовому засіданні Берегівського районного суду Закарпатської області в якості свідка щодо тих обставин, які викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, де окрім іншого зазначив, що під час його затримання стосовно нього застосовувалась фізичне та психологічне насильство, внаслідок чого від підписав всі документи, не читаючи їх. 
       Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд зазначає, що вони не спростовують обставин, викладених у протоколах про адміністративні правопорушення, оскільки обставини, про які ОСОБА_1 нібито вказував слідчому судді не підтверджені та не встановлені відповідними судовими рішеннями. Доказів, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи немає і стороною захисту таких не надано. 
Між тим, як вбачається з матеріалів справи, під час затримання ОСОБА_1 визнав вину, про що надав письмові пояснення, а своїми підписами підтвердив, що не має претензій до працівників прикордонної служби. Також, як уже зазначено вище, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що сторона захисту зверталась із заявами про незаконність дій прикордонників при затриманні ОСОБА_1 .
       При цьому, апеляційний суд зазначає, що складені щодо ОСОБА_1 протоколи відповідають вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки в них відображені всі необхідні й передбачені цієї нормою відомості, а тому вони визнаються належними доказами у справі, які в сукупності з іншими доданими до них матеріалами беззаперечно підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП. 
       При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі не наведено жодних мотивів у підтвердження доводів про невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу без участі ОСОБА_1 , належним чином не повідомивши його про час та місце її розгляду, апеляційний суд з урахуванням наведеного вище також не бере до уваги, оскільки такі жодним чином не спростовують факту вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень та не дають підстав для скасування оскаржуваної 
-6-

постанови. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд звертає увагу на те, що участь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у розгляді справ про адміністративні правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП не є обов`язковою, і відповідно розгляд справи без участі правопорушника не є безумовною підставою для скасування судового рішення, а сам факт подання захисником 28.03.2024 заяви про ознайомлення з матеріалами справи, свідчить про те, що стороні захисту, у тому числі і ОСОБА_1 , було відомо про час та місце розгляду справи.
Тому, апеляційний суд вважає, що право на захист ОСОБА_1 не порушено.
Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззаперечну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, що ставляться йому за провину.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є спробою уникнути адміністративної відповідальності за вчинені правопорушення.
За таких обставин, наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності є підтвердженням в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, отже судом першої інстанції під час розгляду справи дотримано вимоги ст. 279, 280 КУпАП, а доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли.
       Разом з тим, апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 700 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, яке, на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
Правильно застосовано судом і ст. 36 КУпАП, згідно з якою, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом, стягнення накладається в межах санкції встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, у даному випадку, саме з врахуванням санкції ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.
Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а подана захисником-адвокатом Печункою В. О. апеляційна скарга – без задоволення.
При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу, у тому числі про витребування доказів чи виклику свідків, не заявлено, а не з`явившись у черговий раз на апеляційний розгляд сторона захисту позбавила себе такої можливості.

-7-

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

       Апеляційну скаргу захисника-адвоката Печунки В. О. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.03.2024 щодо ОСОБА_5 - без змін.
Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя