Номер провадження: 22-ц/813/4395/25 
Справа № 522/8472/24
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Драгомерецького М.М.,
                               Комлевої О.С.,        
        за участю:
секретаря                 Козлової В.А.,
               скаржника                         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2025 року, повний текст якої складено 11 лютого 2025 року та ухваленої під головуванням судді Абухіна Р.Д., у цивільній справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
                                                      встановив:   

27.12.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:
 -визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. у виконавчому провадженні № 75326041, що полягають у включенні до переліку видів доходів ОСОБА_1 при проведенні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період жовтень 2024 року, суми грошових коштів, одержаних від продажу нерухомого майна;
-скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений 13.11.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д.М. у виконавчому провадженні № 75326041, в частині включення в дохід ОСОБА_1 грошових коштів, отриманих від продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 831 864,00 грн. та визначення суми аліментів, яка підлягає стягненню за жовтень 2024 року в розмірі 207 966,00 грн.; 
-зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. провести перерахунок розміру заборгованості із сплати аліментів ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 75326041 за період жовтень 2024 року, без врахування суми грошових коштів одержаних від продажу нерухомого майна.
Скарга була обгрунтована наступним.
30.05.2024 року Приморським районним судом м. Одеси по справі № 522/8472/24 було видано Судовий наказ, згідно якого стягнуто з боржника  ОСОБА_1 на користь стягувача  ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї чверті частки заробітку (доходу) батька, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з моменту звернення до суду, тобто, з 24.05.2024 року до досягнення дитиною повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

17.06.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д.М. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (далі - ВП) № 75326041 по примусовому виконанню судового наказу від 30.05.2024 року № 522/8472/24. Вказану постанову боржник ОСОБА_1 отримав 13.12.2024 року. Одночасно ОСОБА_1 отримав розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 13.11.2024 року та розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 02.12.2024 року, про що особисто розписався в матеріалах ВП №75326041.
Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 13.11.2024 року приватний виконавець Колечко Д.М. включив в дохід боржника грошові кошти від продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .        У розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 13.11.2024 року приватним виконавцем Колечко Д.М. зазначено: продаж здійснено на підставі договору купівлі-продажу № 3339 від 26.09.2024 року та боржником отримано 831 864,00 грн. 
Виходячи з цього приватний виконавець Колечко Д.М. визначив суму аліментів, яка підлягає стягненню за жовтень 2024 року, в тому числі 207 966,00 грн. (це 1/4 частини із суми, отриманої ОСОБА_1 по договору купівлі-продажу від 26.09.2024 року за нерухоме майно).

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів, у порядку, передбаченому законом.

Скаржник ОСОБА_1 вважав, що включення до його доходів за жовтень 2024 року грошових коштів, отриманих від продажу нерухомого майна для визначення заборгованості по аліментах в межах виконавчого провадження № 75326041, є протиправним, а відтак, такі дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. слід визнати неправомірними, що і змусило його звернутись з даною скаргою до суду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.02.2025 року скаргу ОСОБА_1 було задоволено.
Визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. у ВП № 75326041, що полягають у включенні до переліку видів доходів ОСОБА_1 при проведенні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за жовтень 2024 року, суми грошових коштів, одержаних від продажу нерухомого майна. 
Скасовано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений 13.11.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д.М. у ВП № 75326041, в частині включення в дохід ОСОБА_1 грошових коштів, отриманих від продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 831 864,00 грн. та визначення суми аліментів, яка підлягає стягненню за жовтень 2024 в розмірі 207 966,00 грн.
Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. провести перерахунок розміру заборгованості із сплати аліментів ОСОБА_1 у ВП № 75326041 за жовтень 2024, без врахування суми грошових коштів, одержаних від продажу нерухомого майна (а.с.49-53).

В апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. ставить питання про скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 07.02.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.60-62).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.77-80).

В судове засідання суду апеляційної інстанції з`явився лише скаржник ОСОБА_1 , інші учасники справи до суду не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с. 95-102). При цьому, колегія суддів врахувала, що стягувач ОСОБА_2 надала суду апеляційної інстанції клопотання про слухання справи у її відсутність та у відсутність її представника ОСОБА_4 (а.с.108).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення скарги  ОСОБА_1 ,  суд першої інстанції виходив із того, що у ч.3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом (далі – СК) України.
       Так, ст. 195 СК України визначено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається, виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.
       Таким чином, аналізуючи зазначені вище положення СК України та Переліку видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що боржником ОСОБА_1 не було отримано доходу від продажу належного йому на праві власності нерухомого майна та не було отримано ним прибутку (доходу), на який у розумінні положень ст. 81, ч. 1 ст. 195 СК України нараховуються аліменти (заборгованість), оскільки наслідком такого використання є отримання грошового еквіваленту вартості нерухомого майна, що існувало до його продажу.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 13.11.2024 року приватним виконавцем Колечко Д.М. зазначено: продаж здійснено на підставі договору купівлі-продажу № 3339 від 26.09.2024 року та боржником отримано 831 864,00 грн. 

Разом з тим, звертаючись до суду з даною скаргою, боржник ОСОБА_1 категорично заперечував про того, що включення до його доходів за жовтень 2024 року грошових коштів, отриманих від продажу нерухомого майна для визначення заборгованості по аліментах в межах ВП № 75326041, є протиправним, а тому такі дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. слід визнати неправомірними.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що згідно вимог, передбачених ст. 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів (далі – КМ) України. 
Так, постановою КМ України від 26.02.1993 року №146 було затверджено Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб (далі - Перелік). У підпункті 19 п. 1 зазначеного Переліку до видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, віднесено інші види заробітку.
Більше того, у п. 12 Переліку наведено види доходів, з яких утримання аліментів не провадиться. Даний пункт 12 не містить дохід від продажу майна. 
При цьому суд обгрунтовано звернув увагу на те, що формулювання у підпункті 19 п.1 Переліку «інші види заробітку» не є тотожним поняттю «доходу», оскільки за своєю економічною суттю дохід від продажу майна не є «заробітком».

Суд правильно зазначив, що грошовий дохід, який є просто еквівалентом відчуженого платником аліментів майна, не повинен враховуватись під час визначення розміру аліментів.

Тобто, включення в дохід для визначення заборгованості по аліментам суми грошових коштів, отриманих від продажу майна, суперечить ст. 195 СК України та виходить за межі видів доходів, передбачених у п. 1 Переліку, оскільки цей Перелік прямо не передбачає, що кошти від продажу майна входять в даний перелік, так як ці грошові кошти не є заробітком за економічною суттю, а є майном, яке до продажу мало вираз нежитлового приміщення, а після продажу - її грошовий еквівалент, що свідчить про те, що в такому випадку заробітку, або збагачення не відбулося.

Такі правові висновки були зроблені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15.06.2022 року у справі №682/1277/20, від 22.12.2021 у справі № 359/6235/18, від 29.05.2019 року у справі № 682/2133/14-ц, від 25.01.2021 у справі № 758/10761/13-ц.

Таким чином, Верховний Суд виходить із того, що виручення боржником грошових коштів від продажу нерухомого майна, в обмін на передачу покупцю права власності на зазначене нерухоме майно, не має наслідком отримання доходу платником аліментів, а є грошовим еквівалентом вартості цього майна до його продажу та не є видом заробітку (доходу), з якого стягуються аліментні платежі, у розумінні Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що Верховний Суд в ухвалі від 21.05.2021 року у справі № 755/13256/20 погодився з висновками Київського апеляційного суду та відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою стягувача, мотивуючи відмову тим, що під час визначення розміру аліментів має враховуватись лише той дохід, який збільшує майно платника аліментів, а виручення боржником грошових коштів від продажу нерухомого майна, в обмін на передачу покупцю права власності на зазначене нерухоме майно, не має наслідком отримання доходу платником аліментів.

       Тобто судом правильно і обгрунтовано встановлено, що боржник ОСОБА_1 , уклавши договір купівлі-продажу нерухомого майна, отримав грошові кошти за передане ним право власності на нежитлове приміщення, тобто відбулася зміна з права власності на грошовий еквівалент, без будь-якого збільшення його майнового стану. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти судового рішення та доводів апеляційної скарги. 

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвалу прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
                                   ухвалив:        

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2025 року залишити без змін.  

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Через відпустку судді Сегеди С.М., повне судове рішення складено 29.09.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда        

М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева