10.09.25
22-ц/812/1611/25
Єдиний унікальний номер судової справи: 490/5742/24
Номер провадження: 22-ц/812/1611/25 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

10 вересня 2025 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
Головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,
із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,
за участю: прокурора - Кость А.В., представника відповідачки - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою 
Миколаївської обласної прокуратури
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді - Шолох Л.М. в приміщенні того ж суду по справі за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до ОСОБА_2 , треті особи - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

У липні 2024 року заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до  ОСОБА_2 , третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки.
Позов обґрунтовував тим, що пунктами 125, 125.1, 125.2, 125.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54 було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 999 кв. м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного вище рішення ОСОБА_3 26 березня 2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:052:0050 серії ЯК № 839940.
25 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки № НОМЕР_1 , на підставі якого внесені відповідні відомості до Держгеокадастру про власника земельної ділянки.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 травня 2024 року відмовлено у задоволені позову Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської облдержадміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування пунктів 125-125.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 839940 від 26 березня 2012 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу № 983 від 25.04.2012р., повернення земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:052:0050 по АДРЕСА_1 .
Вказане рішення суду мотивовано тим, що прокурором обрано неналежні способи захисту порушених прав позивача, оскільки ефективним способом захисту права власності щодо земель лісогосподарського призначення є вимога про витребування земельної ділянки (віндикаційний позов).
У той же час, відмовляючи у задоволенні позову, судом підтверджено, що спірна земельна ділянка із кадастровим номером 4810137200:01:052:0050 відносилась до земель державного лісового фонду, квартал 47 виділ 1 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп», про що свідчить інформація ВО «Укрдержліспроект» від 25 червня 2020 року №389.
Про належність земельної ділянки до земель держлісфонду свідчать також листи Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19.06.2020 №514 та ДП «Миколаївське лісове господарство» від 31.03.2020 №87.
Судами підтверджено, що спірна земельна ділянка належала до земель лісогосподарського призначення, перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство» і у встановленому законом порядку не була виключена із земель лісового фонду, рішення про її вилучення з постійного користування вказаного підприємства та про зміну цільового призначення земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося.
Земельним і лісовим законодавством взагалі не передбачено можливість передачі у приватну власність земельної ділянки лісогосподарського призначення державної форми власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 виснувала, що належним способом захисту права держави на земельну ділянку лісогосподарського призначення, яка вибула із власності держави поза її волею є витребування цієї ділянки з чужого володіння.
Не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону, що ставить її добросовісність під час набуття нею майна під обґрунтований сумнів.
Прокурор зазначає, що земельні ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:052:0050 знаходиться у вільному від будь-якої забудови масиві. На ділянці (масиві) росте природна рослинність - багаторічна трав`яна рослинність. Отже, остання вочевидь є природним комплексом (екосистемою). Спірна ділянка не має ні під`їзних шляхів, вулиць, доріг або тротуарів. Окрім того, будь-які житлові будинки, дачні кооперативи саме в цій місцевості відсутні. Також відсутні необхідні для будівництва та проживання системи водопостачання, каналізування та газо/електропостачання. Найближча селищна забудова знаходиться на значній відстані від спірної земельної ділянки. 
З огляду на вказані вище критерії спірної земельної ділянки дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вочевидь є недобросовісними.
На теперішній час спірна земельна ділянка вільна від забудов, будь-які дозвільні документи на забудову вказаної земельної ділянки не отримувалися.
ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), а відтак на думку прокурора спірна земельна ділянка має бути витребувана у ОСОБА_2 на підставі ст. 387 ЦК України.
За такого, ефективним способом захисту порушених інтересів держави у даному випадку є витребування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:052:0050 по АДРЕСА_1 у її власника ОСОБА_2 на підставі ст. 387 ЦК України. Саме цей спосіб захисту спроможній призвести до потрібних результатів та забезпечити поновлення порушеного права і виключає необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права (законного інтересу).
Посилаючись на викладене прокурор просив витребувати на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 999 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:01:052:0050, яка розташована по АДРЕСА_1 . 
У відзиві на позов представник відповідачки - адвокат Бортик Р.О. просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на недоведеність недобросовісності ОСОБА_2 під час набуття у власність земельної ділянки, а також просив застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності.
 У відповіді на відзив прокурор просив, позов задовольнити у повному обсязі та вказав на те, що із введенням на території України карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), а також воєнного стану, обчислення строку позовної давності призупиняється.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 придбала у власність земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 на підставі відплатного правочину у особи, яка не мала права відчужувати це нерухоме майно, тобто відповідач у справі є добросовісним набувачем.
Суд також виходив з того, що за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.
Так, наявний висновок № 1121 від 13 квітня 2009 року, складений Управлінням культури Миколаївської обласної державної адміністрації (в інтересах яких подано цей позов) про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян України (130 осіб за списком, серед яких наявне прізвище ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) по АДРЕСА_2 за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд загальною площею 165 586 кв.м. підтверджує, що позивач у справі Миколаївська обласна державна адміністрація виявила волю на передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_7 , що є обставиною, яка унеможливлює витребування цієї земельної ділянки у відповідача ОСОБА_2 на підставі ст. 388 ЦК України.
До того ж, суд зазначив, що про передачу земельної ділянки площею 0,999 га за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , Миколаївська обласна державна адміністрація дізналася ще 13 квітня 2009 року (адже її структурним підрозділом надано висновок про затвердження проекту землеустрою, зокрема, земельної ділянки по АДРЕСА_3 ), однак із зазначеним позовом позивач звернувся до суду 04 липня 2024 року, тобто більше ніж через 15 років. 
Доводи представника позивача про те, що про порушення своїх прав Миколаївська обласна державна адміністрація дізналася лише у 2020 році із повідомлень у засобах масової інформації судом відхилені, як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами.
Отже, позивачем пропущено строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Підсумувавши викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Не погодившись із рішенням суду Миколаївської обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володіння майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). 
Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном недобросовісним набувачем передбачено статтею 387 ЦК України.
Не врахувавши зазначенні положення законодавства та висновки Великої Палати Верховного Суду суд першої інстанції невірно застосував до спірних відносин п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, безпідставно дійшовши висновку про добросовісність ОСОБА_2 лише через набуття нею спірної земельної ділянки на підставі відплатного договору в особи, яка не мала права її відчужувати. 
Разом з тим, як ОСОБА_3 так і ОСОБА_2 могли співвідносити чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості, проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного, лісового та містобудівного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям у власність цієї ділянки, вони могли і повинні були знати про те, що зазначена ділянка не може бути використана для індивідуального житлового будівництва, знаходиться у природній (незабудованій) місцевості загального користування із природною рослинністю.
Зважаючи на постійні висвітлення резонансних забудов лісових територій у засобах масової інформації, а також в силу об`єктивних, видимих природних ознак спірної земельної ділянки, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не могли не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки та її належність до земель лісового фонду, ризики набуття її у приватну власність, отже мали можливість відмовитись від її отримання, але свідомо не зробили цього, що свідчить про недобросовісність останніх при набутті права власності на спірну земельну ділянку.
Крім того, суд першої інстанції безпідставно вдався до оцінки наявності волі власника на передачу спірної земельної ділянки у приватну власність через висновок Управління культури Миколаївської обласної державної адміністрації від 13 квітня 2009 року № 1121, оскільки управління не має жодного відношення до розпорядження землями державної власності.
Вказаний висновок не свідчить і не може свідчити про обізнаність Миколаївською облдержадміністрації про подальші дії та обставин, які виникли пізніше, зокрема про прийняття рішень не уповноваженими суб`єктом (міської радою), видання державних актів, вчинення реєстраційних дій нотаріусом та органами реєстраційної служби, заволодіння земельної ділянкою певними особами. Через це є також неприйнятним висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності.
Вказує на те, що Миколаївською облдержадміністрацією отримано лист прокурора від 17 червня 2020 року, з якого остання дізналась про передачу у приватну власність спірної земельної ділянки, до того ж на території України діяв режим надзвичайної ситуації, з 12 березня 2020 року запроваджено карантин у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби (COVID-19) та Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року введено в України воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався та діє до теперішнього часу. На період дії карантину та воєнного стану було продовжено строки позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_1 , просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги Миколаївської обласної прокуратури, посилаючись на недоведеність недобросовісності дій відповідачки. Крім того, зауважив, що 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до ЦК України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача № від 12.03.2025 №4292-ІХ, відповідно до якого внесені зміни та доповнення до ЦК, зокрема, до статей 261, 388, 390, 391. Зазначає, що датою набуття у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки є дата проведення державної реєстрації права за державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК 839940 від 26 березня 2012 року, отже строк позовної давності почав свій перебіг з 26 березня 2012 року, а позов подано в 2024 року тобто більше ніж через 12 років, а відтак держава в особі позивача Миколаївської обласної державної адміністрації не може витребувати від ОСОБА_2 спірну земельну ділянку. 
У судове засідання відповідачка -  ОСОБА_2 , треті особи - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», ОСОБА_3 та представник позивача - Миколаївська обласна державна адміністрація не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, Миколаївська обласна державна адміністрація надала заяву про розгляд справи у відсутність її представника. 
Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши прокурора та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що підстави витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_2 яка є добросовісним набувачем за відплатним договором, на підставі ст. 388 ЦК України відсутні, оскільки Миколаївська облдержадміністрація виявила свою волю на передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 . 
Між тим, з таким висновком суду погодитися не можливо з виходячи з наступного.
Так, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частини четверта, п`ята статті 82 ЦПК України).
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що у справі № 490/6044/20 рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позову Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської облдержадміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування пунктів 125-125.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року №35/54, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №839940 від 26 березня 2012 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу №983 від 25.04.2012р., повернення земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:052:0050 по АДРЕСА_1 .
У цій справі встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради від 18 вересня 2008 року №27/64 (пункт 221) ОСОБА_4 надано дозвіл для складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, площею 1000 кв.м., з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .
Вказаний проект землеустрою було погоджено на початку 2009 року в установленому на той час законом порядку усіма державними установами та органами місцевого самоврядування, в тому числі управлінням культури Миколаївської ОДА, управлінням Держкомзему у м. Миколаєві.
Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року №35/54 (пункти 125-125.3) ОСОБА_3 погоджено відповідний проект землеустрою щодо відведення у власність вищезазначеної земельної ділянки площею 999 кв.м., зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, та надано у власність із зазначенням обмеження у її використанні - зміна цільового призначення.
26 березня 2012 року ОСОБА_3 отримала державний акт про право власності серії ЯК № 839940 на земельну ділянку, площею 999 кв.м. по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4810137200:01:052:0050.
На підставі договору купівлі - продажу, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.Я. 25 квітня 2012 року р/н 983  ОСОБА_3 відчужила вказану земельну ділянку ОСОБА_2 , за якою ділянка зареєстрована та яка на час розгляду справи є останнім набувачем.
Спірна земельна ділянка із вказаним кадастровим номером 4810137200:01:052:0050 у період з 01 січня 2004 року по 01 січня 2014 року відносилась до земель державного лісового фонду квартал 47 виділ 1 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп» про що свідчить інформація в листі Виробничого Об`єднання «Укрдержліспроект» від 25 червня 2020 року № 389. 
За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19 червня 2020 року за № 5811 спірна земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадян для розгляду та погодження не надавався, інформація про вилучення земельних ділянок не надходила до управління.
ДП «Миколаївське лісове господарство» у листі № 87 від 31 березня 2020 року повідомило про те, що суміщення Публічної кадастрової карти України і планово - картографічних матеріалів лісовпорядкування надало можливість встановити, що спірна земельна ділянка розташована в межах кварталу 47 виділів 1, НОМЕР_2 на території Центрального району м. Миколаєва. ДП «Миколаївське лісове господарство» реалізує право постійного користування щодо земель лісового фонду квартал 47 виділ 1 на підставі Державного Акту на право користування землею Серії Б № 031139 1986 року (виданий Новоодеським районним виконкомом Миколаївському лісгоспзагу - для ведення лісового господарства) та планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а саме планшету № 5 лісовпорядкування 2013 року.
Отже, за наявними в матеріалах справи, а саме державного акту на право користування землею, витягу з планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування (планшет №5), витягу з Публічної кадастрової карти України спірної земельної ділянки, а також інформації ВО «Укрдержліспроект» та Миколаївського обласного управління лісового господарства, судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:052:0050 була надана ОСОБА_3 за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» (квартал 47, виділ 1) і в установленому законом порядку вона не була виключена із земель лісового фонду.
ДП «Миколаївське лісове господарство» від права постійного користування спірною земельною ділянкою не відмовлялося, погодження на вилучення підприємство не надавало (лист від 03 липня 2020 року № 231). 
Відповідно до листа Миколаївської обласної державної адміністрації від 09 квітня 2020 року адміністрацією не розглядалися питання щодо вилучення спірної земельної ділянки, не погоджувалося припинення права постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Розпорядження щодо вилучення земельної ділянки з постійного користування підприємства Миколаївською обласною адміністрацією не видавалося, а відтак надання спірної земельної ділянки у власність відповідачці ОСОБА_3 є незаконним.
Отже, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2023 року (справа № 490/6044/20), залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 травня 2024 року встановлено, що спірна земельна ділянка повністю відноситься до земель лісогосподарського призначення (квартал 47 Миколаївського лісництва) та перебувала в користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», а рішення про її вилучення з постійного користування вказаного підприємства та про зміну цільового призначення земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося, а відтак вибуття спірної земельної ділянки відбулося з власності держави поза волею власника, ці обставини не підлягають доказуванню відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України і вважаються встановленими у справі, що переглядається. 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на судовий захист.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України.
Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, а її передача у приватну власність фізичним особам здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для її витребування від кінцевого власника.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово приходила до висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17).
Суди вказували, що держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.
Підставами позову згідно ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.
Як убачається з тексту позовної заяви, з якою прокурор звернувся до суду, він просив витребувати земельну ділянку площею 999 кв.м. по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4810137200:01:052:0050 на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації на підставі ст. 387 ЦК України у ОСОБА_2 яка є недобросовісним набувачем.
Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилався на те, що дії ОСОБА_3  та ОСОБА_2  щодо придбання у власність нерухомого майна - земельної ділянки вочевидь є недобросовісними.
Тобто, позивачем було чітко визначено предмет позову (спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідача), а також викладені обставини, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача.
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). 
Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
Отже, право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).
Застосування приватно - правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19).
У справі встановлено, що на підставі рішення Миколаївської міської ради від 18 вересня 2008 року № 27/64 (пункт 223) ОСОБА_3 надано дозвіл для складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, площею 1000 кв.м., з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .
Наступним рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року №35/54 (пункти 125-1253) ОСОБА_3 погоджено відповідний проект землеустрою щодо відведення у власність вищезазначеної земельної ділянки площею 999 кв.м., зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, та надано у власність із зазначенням обмеження у її використанні - зміна цільового призначення.
26 березня 2012 року ОСОБА_3 отримала державний акт про право власності серії ЯК № 839940 на земельну ділянку, площею 999 кв.м. по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4810137200:01:052:0050.
На підставі договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.Я. 25 квітня 2012 року ОСОБА_3 відчужила вказану земельну ділянку ОСОБА_2 .
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).
Перевірка добросовісності/недобросовісності набувача, має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.
Посилання прокурора, на наявний у справі Акт обстеження земельної ділянки разом з фотоматеріалами (т.1 а.с. 136-137), в якому зазначено про те, що спірна земельна ділянка знаходиться у вільному від будь-якої забудови масиві, на ділянці (масиві) росте природна рослинність - багаторічна трав`яна рослинність не є беззаперечним доказом належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду та відносно неї існують обмеження щодо набуття у власність. 
За такого, колегія суддів не погоджується з твердженням прокурора про те, що в силу об`єктивних, видимих природних ознак спірної земельної ділянки, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не могли не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки та її належність до земель лісового фонду, ризики набуття її у приватну власність, а отже мали можливість відмовитись від її отримання, але свідомо не зробили цього, що свідчить про недобросовісність останніх при набутті права власності на спірну земельну ділянку.
Також не заслуговують на увагу посилання на те, що відповідач проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що на момент набуття нею права власності на спірну ділянку, вона не може бути використана для індивідуального житлового будівництва, знаходиться у природній (незабудованій) місцевості загального користування із природною рослинністю, оскільки набувач не повинен перевіряти історію набуття (передачу) у власність - земельної ділянки та робити висновки щодо правомірності попереднього переходу нерухомого майна.
Отже, у даній справі не встановлено обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідачки ОСОБА_2 під час набуття нею у власність за відплатним договором спірної земельної ділянки.
До того ж, конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання недобросовісності при вчиненні правочинів з нерухомим майном. 
З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для витребування у відповідачки, як у недобросовісного набувача спірної земельної ділянки саме на підставі ст. 387 ЦК України, на яку посилався у своєму позові прокурор в інтересах держави в особі Миколаївської облдержадміністрації.
За такого, земельна ділянка у відповідачки ОСОБА_2 не може бути витребувана в порядку статті 387 ЦК України, а відтак права позивача в зв`язку з цим захисту не підлягають.
На вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову на підставі ст. 388 ЦК України. 
Що стосується висновків суду про пропуск позивачем строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, то колегія зазначає наступне.
Відповідно до норм частин 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Застосування строків позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).
Між тим, оскільки в позові відмовлено за його недоведеністю, а відтак відсутні підстави для вирішення питання стосовно застосування наслідків пропуску строку позовної давності. 
Посилання представника відповідачки - адвоката Бортика Р.О. на те, що 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до ЦК України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача № від 12.03.2025 №4292-ІХ відповідно до якого внесені зміни та доповнення до ЦК, зокрема, до статей 261, 388, 390, 391 не можуть бути взяті до уваги, оскільки позов пред`явлено на підставі ст. 387 ЦК України.
За таких обставин, рішення суду на підставі п. 1.ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури - задовольнити частково. 
Рішення Центрального районногосуду м. Миколаєва від 04 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до ОСОБА_2 , треті особи - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова