П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/5320/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Яремчук К.О. 
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
27 жовтня 2025 року                                                                                 
                                                                                                                    м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в квітні 2024 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення військової частини НОМЕР_1 про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп."г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України " Про військовий обов`язок і військову службу", протиправним.
Також, позивач просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 від проходження військової служби.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2025 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 надіслати рапорт ОСОБА_1 від 18 березня 2024 року про звільнення з військової служби до військової частини, уповноваженої приймати рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2025, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, 13 липня 2023 року командиром військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) видано наказ № 241, яким ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом як особу офіцерського складу, призначено до військової частини НОМЕР_3 та присвоєно йому первинне військове звання офіцерського складу "молодший лейтенант".
18 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до командира взводу військової частини НОМЕР_4 із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби відповідно до абзацу 3 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а саме у зв`язку з наявністю батька ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду. До такого рапорту позивачем долучено зокрема копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 ОСОБА_1 , відповідно до якого його батьком є ОСОБА_2 , копію довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії № 686779 від 05 лютого 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності, копію рішення лікарсько-консультативної комісії товариства з обмеженою відповідальністю "Жмеринський лікувально-діагностичний центр" № 06/2 від 11 березня 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, копію висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі № 06/1 від 11 березня 2024 року (форми 080-4/о), видану лікарсько-консультативною комісією товариства з обмеженою відповідальністю "Жмеринський лікувально-діагностичний центр", відповідно до якої ОСОБА_2 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
29 березня 2024 року командир НОМЕР_6 окремого батальйону територіальної оборони (військова частина НОМЕР_4 ) скерував згадуваний вище рапорт разом із поданням на адресу НОМЕР_7 окремої бригади (військова частина НОМЕР_1 ). У такому поданні командир НОМЕР_6 окремого батальйону територіальної оборони (військова частина НОМЕР_4 ) клопотав перед командиром військової частини НОМЕР_1 звільнити у запас молодшого лейтенанта ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком військовослужбовця - ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи).
Листом від 08 квітня 2024 року військова частина НОМЕР_1 повідомила командира військової частини НОМЕР_4 про відсутність підстав для звільнення з військової служби ОСОБА_1 , оскільки необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особами з інвалідністю, що досягли повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії, а не висновком лікарсько-консультативної комісії.
Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, позивач оскаржив їх до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що 18 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до командира взводу військової частини НОМЕР_4 із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби відповідно до абзацу 3 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з наявністю батька, який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду.
На підтвердження тих обставин, що його батько ОСОБА_2 потребує постійного догляду позивачем до рапорту долучено довідку до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААГ № 686779 від 05 лютого 2024 року, рішення лікарсько-консультативної комісії товариства з обмеженою відповідальністю "Жмеринський лікувально-діагностичний центр", що оформлене у формі протоколу № 06/2 від 11 березня 2024 року, а також висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі № 0611, що складений за формою № 080-4/о та відповідно до якого ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
29 березня 2024 року командир НОМЕР_6 окремого батальйону територіальної оборони (військова частина НОМЕР_4 ) скерував згадуваний вище рапорт разом із поданням на адресу НОМЕР_7 окремої бригади (військова частина НОМЕР_1 ).
У такому поданні командир НОМЕР_6 окремого батальйону територіальної оборони (військова частина НОМЕР_4 ) клопотав перед НОМЕР_7 окремою бригадою (військова частина НОМЕР_1 ) звільнити у запас молодшого лейтенанта ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком військовослужбовця ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи).
На вищевказаний рапорт 08 квітня 2024 року військова частина НОМЕР_1 надала відповідь, яка фактично є відмовою у задоволенні рапорту ОСОБА_1 та зі змісту якої слідує, що необхідність здійснення постійного стороннього догляду повинна підтверджуватися висновком медико-соціальної експертної комісії, а не висновком лікарсько-консультативної комісії.
Тобто, підстави відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби полягають у тому, що надані до рапорту документи про потребу у сторонньому догляді за батьком позивача не є належними документами для підтвердження обставин для звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за абзацом 3 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
В свою чергу, висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, який видається ЛКК закладу охорони здоров`я, може підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду за хворою особою.
Так, ОСОБА_1 до рапорту про звільнення з військової служби долучив висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі № 0611, що складений за формою № 080-4/о та відповідно до якого ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
Крім того, зі змісту довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ № 686779 від 05 лютого 2024 року слідує, що ОСОБА_2 (батькові позивача) встановлено ІІ групу інвалідності пожиттєво.
При цьому факт родинного споріднення вищевказаних осіб та відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , відповідачем не заперечується.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що наведеними вище доказами підтверджується необхідність постійного догляду за ОСОБА_2 , а наведені відповідачем у відповіді від 08 квітня 2024 року підстави для відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби є неправомірними.
Таким чином, на переконання суду першої інстанції, відповідач протиправно відмовив позивачу у його звільненні з військової служби на підставі абзацу 3 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232.
Визначаючись з приводу вимоги зобов`язального характеру (щодо зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби), суд першої інстанції зазначив, що командири бригад (полків) уповноважені звільняти військовослужбовців з підстав, визначених зокрема пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до майстер-сержанта, а командири корпусів, командувачі військ оперативних командувань - у військових званнях до підполковника.
За результатами розгляду рапорту молодшого лейтенанта ОСОБА_1 військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_7 окрема бригада) листом від 08 квітня 2024 року відмовила позивачу у звільненні з військової служби.
Із наведеного слідує, що розгляд рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби здійснювався військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_7 окрема бригада), яка не уповноважена звільняти позивача з військової служби, оскільки до повноважень командира бригади (в даному випадку військової частини НОМЕР_1 ) не належать повноваження звільняти військовослужбовця у військовому званні молодший лейтенант, позаяк такі повноваження належать командиру вищого рівня (в даному випадку командиру корпусу або ж командувача війська оперативного командування тощо).
Відтак, на переконання суду першої інстанції, такі дії військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_7 окрема бригада) цілком і повністю суперечать приписам пункту 255 Положення № 1153/2008, адже військова частина НОМЕР_1 , достовірно знаючи, що вона не уповноважена звільняти військовослужбовця молодшого лейтенанта ОСОБА_1 з військової служби, відмовила йому у звільненні з військової служби.
Більше того, суд першої інстанції зауважив, що розгляд військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_7 окрема бригада) рапорту ОСОБА_1 по суті не призвів би до жодних юридичних наслідків для військовослужбовця навіть за умови, якщо такий рапорт було б задоволено, оскільки повноваження щодо звільнення позивача у спірному випадку належать командиру вищого рівня.
За таких обставин суд першої інстанції не може задовольнити вимоги у спосіб, на якому наполягає представниця ОСОБА_1 , та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби.
В даному випадку, на переконання суду першої інстанції, належним способом захисту прав позивача є покладення обов`язку на військову частину НОМЕР_1 надіслати рапорт ОСОБА_1 з долученими документами до військової частини, уповноваженої приймати рішення про звільнення позивача з військової служби.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII)
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Відповідно до абзацу дванадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставах необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України..
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).
Відповідно до пунктів 6 та 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 Положення №1153/2008.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
На момент виникнення спірних правовідносин правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює спірні правовідносини в умовах воєнного стану.
Відповідно до підпункту 2 пункту 225 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Згідно з положеннями пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Абзацом четвертим пункту 241 Положення №1153/2008 визначено, що накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Згідно з пунктом 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених абзацом дванадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставах необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають командиру (начальнику) військової частини рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, 18 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до командира взводу військової частини НОМЕР_4 із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби відповідно до абзацу 3 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з наявністю батька, який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду.
На підтвердження тих обставин, що його батько ОСОБА_2 потребує постійного догляду позивачем до рапорту долучено довідку до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААГ № 686779 від 05 лютого 2024 року, рішення лікарсько-консультативної комісії товариства з обмеженою відповідальністю "Жмеринський лікувально-діагностичний центр", що оформлене у формі протоколу № 06/2 від 11 березня 2024 року, а також висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі № 0611, що складений за формою № 080-4/о та відповідно до якого ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
Визначення терміну «медичний висновок» наведено у пункті 3 «Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я», затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я» від 18.09.2020 за №2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.
Отже, медичний висновок - це документ, який містить відомості про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.
Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.
Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено «Положенням про медико-соціальну експертизу», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 за №1317 (далі - Положення №1317).
Відповідно до пунктів 19, 24 Положення №1317 комісія (МСЕК) проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акту огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акту огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акту огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.
З наведеного можливо дійти висновку, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).
Щодо повноважень ЛЛК і медико-соціальної експертної комісії на видачу медичного висновку про необхідність здійснення постійного догляду, суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 3 Положення №1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 за №337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві» («Офіційний вісник України», 2019, № 34, ст. 1217), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або територіального органу Пенсійного фонду України, суду чи прокуратури.
Згідно з пунктом 4 Положення №1317 медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення №1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:
- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;
- потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;
- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;
- ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
- причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;
- медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.
У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття «постійного догляду», а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.
Поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», адже перше вказує на те, ким надається догляд, а друге - коли надається такий догляд. Водночас, «постійний догляд» - це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження - постійно.
Разом з цим, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 за №189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 за №1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункт 1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1)видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
Зокрема, пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 за №337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»; 2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 за №407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-2/о «Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». Згідно з пунктами 3, 4 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі форми первинної облікової документації № 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 за №110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за №661/20974.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 за №407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». Згідно з пунктами 2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о «Медична карта амбулаторного хворого №__», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 за №110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за №661/20974.
Також, повноваження ЛКК визначені в Наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 за №667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання». Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 за №667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (пункт 8).
Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням №1317, є підстави для висновку, що вона визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.
При цьому, такий висновок не заперечує можливість особи з інвалідністю, звернувшись та відповідно пройшовши огляд ЛКК, отримати відповідний висновок за наявності медичних показань.
ЛКК закладу охорони здоров`я мають право приймати, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 за №667.
Такий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 21.02.2024 у справі №120/1909/23 та від 13.06.2024 №520/21316/23 за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання.
За обставинами цієї справи суд, оцінивши наданий позивачем до рапорту про звільнення висновок ЛКК у формі рішення № 06/2 від 11 березня 2024 року і відповідно до якого ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду та висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі № 0611, що складений за формою № 080-4/о та відповідно до якого ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, вважає, що такий висновок та рішення можуть вважатися такими, що підтверджують необхідність постійного догляду, оскільки містять підтвердження про постійний догляд.
Також, Постанова Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №120/1909/23 роз`яснює, що поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.
Такого ж трактування Верховний Суд притримується у постанові від 11.04.2024 в справі №420/16689/23: поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, яка не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, безперервно, постійно.
Разом з цим,  зі змісту довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ № 686779 від 05 лютого 2024 року слідує, що ОСОБА_2 (батькові позивача) встановлено ІІ групу інвалідності пожиттєво.
Поряд з цим, систематичний аналіз Положення №1317 вказує на те, що визначення групи інвалідності не передбачає автоматичного, безумовного встановлення для такої особи постійного стороннього догляду, за деякими вичерпними винятками, визначеними коментованим нормативно-правовим актом.
Проте, до суду першої інстанції позивачем надано довідку до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №686779 від 05.02.2024 (з доповненням), що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду та допомоги (а.с.115).
Водночас, встановлення ІІ групи інвалідності, в сукупності з рішенням ЛКК та висновком ЛКК, та уточненою довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №686779 від 05.02.2024 вказує на необхідність постійного догляду ОСОБА_2 .
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що наведеними вище доказами підтверджується необхідність постійного догляду за ОСОБА_2 , а наведені відповідачем у відповіді від 08 квітня 2024 року підстави для відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби є неправомірними.
Щодо доводів апелянта в частині не надання позивачем доказів в частині відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за вказаною особою з інвалідністю ІІ групи, колегія суддів зазначає, що це питання не було підставою відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 , а тому суд не може в повній мірі надати оцінку даній обставині, оскільки вказане питання належить до дискреційних повноважень відповідного суб`єкта владних повноважень, особливо з урахуванням обставини встановленої судом першої інстанції, і яка не оскаржується апелянтом, а саме - військова частина НОМЕР_1 не уповноважена звільняти військовослужбовця молодшого лейтенанта ОСОБА_1 з військової служби.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_4 з 28.03.2025, колегія суддів зазначає, що суд надає оцінку обставинам, які виникли на момент прийняття оскаржуваного рішення, а тому доводи апелянта в цій частині не знайшли свого підтвердження.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Смілянець Е. С.    Полотнянко Ю.П.