Справа №465/6410/23                                 Головуючий у 1 інстанції:Мартьянова С.М. 
Провадження №22-ц/811/907/25                 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А., 
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,
секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представниці позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на  рішення Франківського районного суду м.Львова в складі судді Мартьянової С.М. від 07 лютого 2025 року у справі за  позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

         рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 355083 (триста п`ядесят п`ять тисяч вісімдесят три) гривні 56 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.
Повернуто ОСОБА_1 надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 1610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 3550 (три тисячі п`ятсот п`ятдесят п`ять) гривень 83 копійки. 
Вказане рішення оскаржила ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.
Зазначає, що у рішенні суду викладено лише витяги з позовної заяви  ОСОБА_1 , складеної адвокатом Коцюбинською Л.С., тоді як доводи та факти відповідача  ОСОБА_3  повністю проігноровано. Позивачка стверджувала, що є незаміжньою та перебуває у скрутному фінансовому становищі, але ці твердження неправдиві: вона одружена з громадянином Німеччини ОСОБА_4 , проживає за кордоном (Hahnenbach 55605 Hennweilerstr., 5), неодноразово перетинала кордон України у 2021–2023 роках, що свідчить про наявність у неї коштів, та володіє нерухомістю (земельна ділянка у Стрийському районі та будинок у м.Стрию). Суд відхилив клопотання відповідачки від 01.02.2024 про витребування доказів, зокрема інформації про доходи позивачки, перетин кордону та матеріали кримінального провадження №12021141360000205, а також не врахував докази про майно позивачки, подані у відзиві на позов. Оскаржуване рішення ґрунтується на висновку експерта ОСОБА_5 від 30.11.2021 про збитки від пожежі у квартирах АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 на АДРЕСА_4 (602233,33 грн), який суперечить акту ОСОБА_6 (171000 грн) та листу-поясненню ПП «АрхіТек» від 24.05.2024, де кошторис визнано недійсним. Суд не допитав експерта, не дослідив лист-пояснення від 03.06.2024, що спростовує розмір збитків, та не з`ясував обставини написання відповідачем заяви про відшкодування шкоди 05.03.2023 під примусом позивачки, коли ОСОБА_3 перебувала у хворобливому стані після психіатричного лікування (з 01.02.2022 до березня 2023). Таким чином, суд неповно дослідив обставини справи, зокрема матеріальний стан позивачки та достовірність доказів.
В судове засідання позивачка не з`явилась, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за її відсутності, зважаючи на те, що така повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що в судовому засіданні інтереси позивачки захищала представниця. 
Клопотання представниці відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_7 про відкладення розгляду справи з підстав участі представниці у розгляді іншої, кримінальної справи, колегія суддів вважала безпідставними та відхилила, зважаючи на те, що будь-яких доказів на його підтвердження подано не було. Окрім того, колегія суддів враховує тривалий період перебування справи у провадженні обох судів та те, що дата судового розгляду погоджувалась сторонами, зокрема з представницею відповідачки в минулому судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки на підтримання апеляційної скарги, представниці позивачки – в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, а також матеріали кримінальної справи №461/9531/21, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, – колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1186 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355  ЦПК України, постанову Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі №197/1330/14, п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 року №3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику застосування судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», та задовольняючи позов частково, – виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22.12.2005. Відповідачка ОСОБА_3 21.08.2021 умисно підпалила журнал у цій квартирі, спричинивши пожежу, яка пошкодила майно (меблі, двері, стелю, стіни, вікна) у квартирах АДРЕСА_6 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 . Згідно з висновком від 30.11.2021, стан приміщень незадовільний, а вартість відновлювальних робіт становить 602233,33 грн, з яких 355083,56 грн стосуються квартири АДРЕСА_2 . Згідно акту ОСОБА_6 збитки оцінюються у 171000 грн. Суд зазначив, що ОСОБА_3 05.03.2023 власноручно написала заяву про відшкодування шкоди, але її твердження про примус не підтверджені доказами. Суд критично оцінив пояснення відповідачки про її фінансовий стан і витрати на лікування через відсутність доказів. ОСОБА_3 має інвалідність ІІ групи до жовтня 2024, отримує пенсію, володіє частиною квартири (39,3 м?) за адресою: АДРЕСА_7 , та квартирою за адресою: АДРЕСА_8 . З 01.02.2022 до лютого 2023 вона перебувала на примусовій госпіталізації в психіатричній лікарні, після чого отримувала амбулаторну психіатричну допомогу до 16.04.2024, коли примусові заходи було припинено. Свідок ОСОБА_8 (батько відповідачки) зазначив, що позивачі взяли її на піклування, знаючи про її хворобу, але хочуть стягнути велику суму, хоча вона не працює через інвалідність. Суд частково задовольнив позов ОСОБА_1 , стягнувши з ОСОБА_3 355083,56 грн матеріальної шкоди, оскільки розмір збитків для квартири АДРЕСА_2 чітко встановлено у висновку від 30.11.2021. Позов про 452775,61 грн. відхилено через нечіткість оцінки збитків для інших приміщень. Суд також стягнув 20000 грн. моральної шкоди, враховуючи страждання позивачки від пошкодження майна, вважаючи цю суму обґрунтованою та справедливою. Відповідачка не довела, що шкода завдана не з її вини, а її психіатричний стан на момент підпалу не звільняє від відповідальності, оскільки примусові заходи припинено, і вона здатна працювати. Щодо судового збору, з ОСОБА_3 стягнуто 3550,83 грн на користь держави за матеріальну шкоду та 1073,60 грн за моральну шкоду. Позивачці повернуто надмірно сплачений судовий збір у розмірі 1610,40 грн. Відсутність чинної інвалідності на момент рішення не звільняє відповідачку від сплати судового збору.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи; частина висновків суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; також частина обставин, які суд вважав встановленими, – не доведена, а тому рішення суду підлягає зміні.
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, в якому просила:
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 452 775 грн. 61 коп.;
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000 грн. 00 коп. 
В обґрунтування позову зазначала, що 21 серпня 2021 року ОСОБА_3 у квартирі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_9 , умисно підпалила журнал, кинувши його в шафу, що спричинило пожежу, яка пошкодила цю квартиру та сусідні АДРЕСА_10 . Унаслідок цього відкрито кримінальне провадження №12021141360000205, ОСОБА_3 повідомлено про підозру, а потерпілими визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_9 . Ухвалою Галицького районного суду від 01.02.2022 встановлено, що ОСОБА_3 вчинила підпал, але за висновком судово-психіатричної експертизи від 10.11.2021 не могла усвідомлювати своїх дій. ОСОБА_1 , 1955 р.н., є пенсіонеркою з доходом 3425 грн, незаміжня, проживає самостійно, потребує лікування через вік і стан здоров`я. Висновок ПП «Архітек» оцінює відновлювальний ремонт квартири АДРЕСА_2 у 452775,61 грн, що значно перевищує фінансові можливості позивачки, яка втратила місце проживання. ОСОБА_3 , 1977 р.н., має вищу освіту, раніше працювала перекладачем і асистентом у «Львівській політехніці». Вказувала, що З 01.02.2022 до 15.02.2023 вона перебувала на примусовій госпіталізації, після чого отримувала амбулаторну психіатричну допомогу, але, за ухвалою від 15.02.2023, здатна працювати, має послідовне мислення, високий інтелект, плани ремонтувати квартиру та допомагати батькові. Вона володіє частиною квартири ( АДРЕСА_7 ) та квартирою ( АДРЕСА_8 ). У заяві від 05.03.2023 ОСОБА_3 висловила намір відшкодувати шкоду. Позивачка зазначила, що зазнала душевних страждань через втрату майна, одягу, техніки, неможливість проживати у квартирі, погіршення здоров`я та стосунків, оцінивши моральну шкоду у 20000 грн. Її фінансовий стан не дозволяє відновити порушені права, тоді як матеріальний стан відповідачки дає таку можливість.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України, встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Також, згідно ст. 1186 ЦК України, шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується. З урахуванням матеріального становища потерпілого та особи, яка завдала шкоди, суд може постановити рішення про відшкодування нею цієї шкоди частково або в повному обсязі. Якщо фізична особа, яка завдала шкоди, сама довела себе до стану, в якому вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними в результаті вживання нею спиртних напоїв, наркотичних засобів, токсичних речовин тощо, шкода, завдана нею, відшкодовується на загальних підставах. Якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 22.12.2005 року. (а.с.11)
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01.02.2022 року (справа №461/9531/21) застосовано до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Львова, українки, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_8 та яка проживає за адресою: АДРЕСА_11 , примусові заходи медичного характеру, передбачені ст. 94 КК України у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні із звичайним наглядом. (а.с.12-13).
Вказаною ухвалою, також встановлено, що 19.11.2021 року до суду надійшло клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні №12021141360000205 про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України. 21.08.2021 о 12 год. 30 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи в квартирі своєї тітки ОСОБА_1 , що за адресою: АДРЕСА_9 , шляхом підпалу, що тягне за собою суспільно-небезпечні наслідки, підпалила один із журналів, що знаходився в вказаній квартирі та кинула його в шафу, яка стояла при вході до квартири, від чого у вказаній квартирі сталося загоряння. Внаслідок дій вчинених ОСОБА_3 знищено майно потерпілої ОСОБА_1 , а саме: речі домашнього вжитку (меблі, міжкімнатні двері) на площі 9 м.кв.,стелю на площині 10 м.кв. пошкоджено стіни та стелю на 35м. кв., 6 (шість) пластикових вікон. Вказані дії призвели до повної непридатності майна, що унеможливлює його подальше використання за призначенням і призвело до втрати споживачем власності. Внаслідок дій ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_1 заподіяно матеріальну шкоду на суму 171 000 грн. 00 коп.
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 15.02.2023 року (справа №461/9531/21) заяву заступника генерального директора Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради “Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня” Маланчука А.З. та лікаря-психіатра ОСОБА_10 на предмет зміни застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку задоволено та змінено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку. (а.с.62-63)
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16.02.2024 року (справа №463/11171/23) заяву лікаря-психіатра дільничого Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» ОСОБА_11 – задоволено.
Припинено застосування відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вчинила суспільно-небезпечне діяння, примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
З копії заяви, яка написана ОСОБА_3 05.03.2023 року вбачається, що остання хоче відшкодувати шкоду , нанесену нею внаслідок підпалу квартири по АДРЕСА_9 – ОСОБА_1 та ОСОБА_9 . Заява написана нею власноручно. (а.с.64)
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкт від 17.08.2023 року ОСОБА_3 є власницею частини квартири за адресою АДРЕСА_7 , загальна площа квартири 39,3 кв.м., а також ОСОБА_3 є власницею квартири за адресою АДРЕСА_8 . (а.с.65)
Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Так, з ухвали Галицького районного суду м. Львова від 01.02.2022 року, як вказано вище вбачається, що 19.11.2021 року до суду надійшло клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні №12021141360000205 про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України. 21.08.2021 о 12 год. 30 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи в квартирі своєї тітки ОСОБА_1 , що за адресою: АДРЕСА_9 , шляхом підпалу, що тягне за собою суспільно-небезпечні наслідки, підпалила один із журналів, що знаходився в вказаній квартирі та кинула його в шафу, яка стояла при вході до квартири, від чого у вказаній квартирі сталося загоряння. Внаслідок дій вчинених ОСОБА_3 знищено майно потерпілої ОСОБА_1 , а саме: речі домашнього вжитку (меблі, міжкімнатні двері) на площі 9 м.кв.,стелю на площині 10 м.кв. пошкоджено стіни та стелю на 35м. кв., 6 (шість) пластикових вікон. Вказані дії призвели до повної непридатності майна, що унеможливлює його подальше використання за призначенням і призвело до втрати споживачем власності. Внаслідок дій ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_1 заподіяно матеріальну шкоду на суму 171 000 грн. 00 коп.
Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції задовольняючи позов частково в частині відшкодування матеріальної шкоди, посилався на висновок Приватного підприємства «Архітек» про наявні ушкодження після пожежі в квартирі АДРЕСА_2 , а також в квартирах АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 на АДРЕСА_4 , виготовлений на замовлення ОСОБА_1 експертом ОСОБА_5 .
Однак, колегія суддів звертає увагу, що вказаний висновок не слід вважати висновком експерта, оскільки в такому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду, згідно ч. 5 ст.106 ЦПК України.
Окрім того, заявлений позивачкою розмір матеріальної шкоди в розмірі 452775,61 грн. не слід вважати обґрунтованим, оскільки як встановлено ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 01.02.202 року у справі №461/9531/21 – внаслідок дій ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_1 заподіяно матеріальну шкоду на суму 171000 грн.
Тому, лише із вказаного розміру матеріальної шкоди, яка встановлена судовим рішенням, що є преюдиційним, суд міг відштовхуватися визначаючи розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню відповідно до вимог ст. 1186 ЦК України.
Також, при вирішенні питання про розмір шкоди, яка підлягає стягненню, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачці було достовірно відомо про те, що відповідачка протягом тривалого часу страждала хронічними психічними захворюваннями у вигляді шизоафективного розладу депресивного типу та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також їй було відомо про неодноразове лікування ОСОБА_3 у КЗ ЛОР Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня.
Вказане зокрема підтверджується, висновком судово-психіатричної експертизи №153 проведеного в справі №461/9531/21, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_3 на момент вчинення інкримінованих їй дій страждала хронічними психічними захворюваннями у вигляді шизоафективного розгладу, депресивний тип, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Окрім того, з такого вбачається, що допитана в якості потерпілої ОСОБА_1 вказувала, що сама дозволила залишитись ОСОБА_3 в належній позивачці квартирі та зазначала, що відповідачка неодноразово лікувалась в КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».
Вказаним висновком також встановлено, що 25.10.2021 року ОСОБА_3 була взята на облік 5-м судово-психіатричним відділенням КНП ЛОР ЛОКПЛ, що було відомо позивачці.
Окрім цього, допитай в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 пояснив, що сторін по справі він знає, позивачка є сестрою його покійної дружини, а відповідачка є його донькою. Донька була хвора, але позивачі знаючи це та не маючи на це жодних підстав хочуть стягнути з неї крупну суму. ОСОБА_1 та ОСОБА_9 взяли відповідачку на своє піклування. В січні місяці 2021 року позивачка забрала ОСОБА_12 з лікарні, яка знаходиться на вул. Кульпарківській м. Львів знаючи, що остання хвора і думали, що вона одужала, оскільки її відпустили з лікарні. Відповідачка не працює бо є інвалідом ІІ групи, та їй рекомендована легка домашня праця.
Відтак, відповідачка у день заподіяння шкоди перебувала у належній ОСОБА_1 квартирі за адресою: АДРЕСА_9 , за згодою саме позивачки (її тітки), яка достовірно знала про захворювання відповідачки і відповідно також повинна нести певну відповідальність за спричинену шкоду.
Також, відповідачка ОСОБА_3 є інвалідом другої групи, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №6165590 від 27.10.2022 року та Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №6091313 від 23.10.2024 року, що також було достовірно відомо позивачці.
Окрім того, даних про значні доходи відповідачки матеріали справи не містять. Однак, з довідки МСЕК серії 12ААВ №6091313 від 23.10.2024 року вбачається, що відповідачці рекомендована домашня, індивідуальна праця та того факту, що відповідачка працює вона не заперечила.
Що стосується доводів позивачки про те, що така є особою пенсійного віку, єдиним джерелом доходу є пенсія, що така є незаміжня, проживає і піклується про себе самостійно, в силу віку та стану здоров`я потребує лікування та не має можливості працювати та що належна їй квартира, яка згоріла внаслідок протиправних дій відповідачки є місцем її постійного проживання, то колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачці на праві власності належить квартира, загальною площею 69,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_9 , що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 22.12.2005 року видане Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради. (т.1, а.с.11)
Окрім того, позивачці також на праві спільної часткової власності належить частки земельної ділянки з кадастровим номером 4611200000:04:018:0049, загальною площею 0,0364 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_12 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т.1, а.с.89) та будинок за адресою: АДРЕСА_12 , що також визнано представницею позивачки в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.
Також, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представницею позивачки ОСОБА_1 визнано, що така перебуває в шлюбі з громадянином Німеччини.
Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визначаючи розмір матеріальної шкоди, який підлягає стягненню позивачці з відповідачки не врахував вказаних вище встановлених обставин, що мають істотне значення і визначений розмір слід вважати надмірним та необґрунтованим, а відтак рішення в цій частині необхідно змінити, зменшивши розмір стягнення з відповідачки на користь позивачки матеріальної шкоди з 355083,56 грн. до 100000,00 грн., що слід вважати відповідатиме обставинам справи та вимогам закону, зокрема, ст. 1186 ЦК України.
Вказане, також, відповідатиме практиці суду касаційної інстанції в аналогічних правовідносинах, про що йдеться, зокрема, в постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі №717/304/16-ц.
Що стосується стягнення моральної шкоди, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тлумачення положень ст.11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.
Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Саме такі висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №712/10999/22 (провадження № 61-13517св23), які відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватись при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.3, 9 Постанови №4 від 31 березня 1995 року N4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Також при визначенні моральної шкоди слід було врахувати і вимоги норми ст. 1186 ЦК України.
Так, позивачка вказувала, що внаслідок неправомірних дій відповідачки вона зазнала глибоких душевних страждань; протягом тривалого часу була позбавлена можливості жити за місцем свого постійного проживання; втратила практично весь свій одяг та особисті речі, побутову техніку, меблі; була вимушена організовувати своє життя практично наново, що призвело до погіршення самопочуття, перепадів настрою, систематичного підвищення артеріального тиску.
Дійсно, судом першої інстанції правильно встановлено, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення позивачці були спричинені моральні переживання та страждання.
Однак, зважаючи на обсяг, характер, тривалість заподіяних моральних страждань, істотність і наслідки вимушених змін у житті позивачки,а також враховуючи встановлені вище обставини, колегія суддів вважає, що розмір заподіяної моральної шкоди визначений позивачкою слід вважати завищеним, а відтак рішення в частині стягнення моральної шкоди слід також змінити, зменшивши розмір стягнення з відповідачки на користь позивачки моральної шкоди з 20000,00 грн. до 10000,00 грн., що відповідатиме встановленим обставинам, особам сторін та їх взаємовідносинам, а також зважаючи на майновий стан сторін.
Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та таку слід задовольнити частково, оскаржуване ж рішення суду слід змінити в частині вирішення позовних вимог, а саме слід зменшити розмір стягнення з відповідачки на користь позивачки матеріальної шкоди з 355083,56 грн. до 100000,00 грн. та розмір стягнення моральної шкоди з 20000,00 грн. до 10000,00 грн.
Що стосується рішення в частині вирішення судових витрат, то колегія суддів вважає, що рішення у вказаній частині підлягає скасуванню з огляду на наступне.
Згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, в якому просила:
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 452 775 грн. 61 коп.;
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000 грн. 00 коп. 
Враховуючи вказане судовий збір за подання позовної заяви підлягав сплаті у розмірі 4727,75 грн., відповідно до пп. 1, п 1, ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (чинного на момент подання позовної заяви), враховуючи наявність двох майнових вимог.
З квитанції №41 від 21.08.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 сплачено 2684 грн. судового збору за подання позовної заяви про відшкодування моральної та матеріальної шкоди (т.1, а.с.1), а відтак позивачкою недоплачено 2043,75 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 є інвалідом другої групи, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №6165590 від 27.10.2022 року (т.1, а.с.101) та Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №6091313 від 23.10.2024 року (т.2, а.с.43).
Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Відтак, ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Однак, вказаного судом першої інстанції не враховано тастягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 3550,83 грн.
Тому, колегія суддів вважає, що з позивачки слід було стягнути 2043,75 грн. недоплаченого судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, однак також, враховуючи те, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 – задоволено частково, рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2025 року в частині вирішення позовних вимог – змінено, зменшено розмір стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди з 355083,56 грн. до 100000,00 грн., зменшено розмір стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 20000,00 грн. до 10000,00 грн., – слід було б пропорційно до задоволених позовних вимог, враховуючи те, що позов задоволено на 23,26%, компенсувати позивачці 1099,67 грн. судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за розгляд справи судом першої інстанції, оскільки відповідачка є інвалідом другої групи.
Відтак, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 944,08 грн. недоплаченого судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, враховуючи суму, яка підлягає компенсації у зв`язку з частковим задоволенням позову (2043,75 грн.-1099,67 грн.).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 – задовольнити частково.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2025 року в частині вирішення позовних вимог – змінити.
Зменшити розмір стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди з 355083,56 грн. до 100000,00 грн.
Зменшити розмір стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 20000,00 грн. до 10000,00 грн.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2025 року в частині вирішення судових витрат – скасуватита ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 в користь держави 944,08 грн. недоплаченого судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2025 року.

Головуючий:                                                                  Я.А. Левик

Судді:                                                                 Н.П. Крайник 

М.М. Шандра