ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року	Львів	Справа № 464/3582/25 пров. № А/857/26843/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :
головуючого судді :                                        Кухтея Р.В.,
суддів :                                                            Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Львівській області на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 червня 2025 року (ухвалене головуючою-суддею Беспальок О.А. в порядку ч.4 ст.229 КАС України у місті Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Львівській області Управління запобігання надзвичайним ситуаціям та цивільного захисту по Львівській міській територіальній громаді про визнання протиправним та скасування рішення,
                                                      в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Львівській області Управління запобігання надзвичайним ситуаціям та цивільного захисту по Львівській міській територіальній громаді (далі - ГУ ДСНС, відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЛВ №002377 від 13.05.2025 та закрити справу про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Позов мотивований тим, що його, як директора ТзОВ “Львівський монтажно-заготівельний завод”, безпідставно було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.1753 КУпАП, яка встановлює відповідальність за порушення вимог щодо утримання та експлуатації об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту, оскільки очолюване ним Товариство не є ні балансоутримувачем, ні власником захисної споруди цивільного захисту - сховища №48912. При цьому, відповідач зі своєї сторони не надав доказів, які б підтверджували протилежне.
У доповненні до позову, викладеного у додаткових поясненнях, представниця позивача Прокоп Ю.Р. звернула увагу на те, що з 2002 року сховище №48912, яке перебувало на балансі ВАТ “Промхімсантехмонтаж”, визнано непридатним до використання і підлягає списанню з подальшим зняттям з обліку, оскільки втратило свої захисні властивості внаслідок тривалого підтоплення грунтовими водами, у зв`язку з чим начальник ГУ МНС України О.Титаренко ініціював звернення із листом до начальника Департаменту цивільного захисту Зозулі С.Л. щодо списання сховища №48912, як об`єкту цивільної оборони області.  
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18.06.2025 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДСНС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував вимоги п.15 ч.1 ст.20, ч.18 ст.32, ч.1 ст.140 Кодексу цивільного захисту України (далі - КЦЗУ). Суд також не врахував доказів, які підтверджують, що ДП “Львівський монтажно-заготівельний завод” ВАТ “Промхімсантехмонтаж” є балансоутримувачем сховища №48912. З приводу висновків суду першої інстанції про відсутність вини з боку директора ТзОВ “Львівський монтажно-заготівельний завод” Добощака О.Б. апелянт наголошує на тому, що суб`єктивна сторона інкримінованого позивачу правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необережності. Крім того, в порушення вимог ч.1 ст.5 КАС України, суд першої інстанції лише скасував оспорювану постанову, не визнавши протиправними рішення чи дії ГУ ДСНС. 
У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивача Прокоп Ю.Р. просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
З урахуванням положень п.1 ч.1 ст.311, ст.286 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що оспорюваною постановою ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.1753 КУпАП.
Диспозиція вказаної норми полягає у порушенні встановлених законодавством вимог щодо утримання та експлуатації об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту, що призвело до неготовності їх використання за призначенням відповідно до законодавства.
За змістом оспорюваної постанови, ОСОБА_1 , являючись посадовою особою, відповідальним за утримання та використання захисних споруд цивільного захисту, порушив вимоги цього утримання та експлуатації об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту, затверджених наказом МВС України №3379 від 09.07.2018, зареєстрований в МЮ України 30.07.2018 за №3879/32331, а саме : приміщення захисної споруди затоплені, що виявлено 30.04.2025 об 11 год під час здійснення обстеження об`єкта фонду захисних споруд цивільного захисту сховища №48912, розташованого по вул. Зелена, 131 у м. Львові.
Вважаючи протиправною оспорювану постанову, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про її скасування.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи суб`єктом владних повноважень, на якого покладено процесуальний обов`язок доказування правомірності винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, не підтверджено наявності вини ОСОБА_1 , а судом не встановлено факту вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.1753 КУпАП, з урахуванням, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь особи (ст.62 Конституції України).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Визначаючись з обсягом обставин, які підлягають з`ясуванню, з урахуванням приведеної норми КАС України, та доречних запитань, на які необхідно надати відповідь, колегія суддів враховує те, що основним аргументом, який був покладений в основу оскаржуваного рішення, є відсутність вини з боку позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.1753 КУпАП, диспозиція якої викладена вище.
Питання ж стосовно належності сховища №48912 очолюваному позивачем Товариству, на думку колегії суддів, не має ніякого вирішального значення, оскільки суд першої інстанції такий аргумент позивача відхилив, а апелянт згадує вказану обставину, яка спростована і не оскаржується позивачем.
Отже, зясуванню підлягає лише питання наявності чи відсутності у діях позивача вини (суб`єктивної сторони правопорушення).
З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1, 2, 3 ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
За змістом частини першої статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Надаючи правову оцінку доводам апелянта стосовно того, що суб`єктивна сторона інкримінованого позивачу правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необережності, колегія суддів враховує встановлені судом обставини, з яких можна дійти висновку про наявність чи відсутність в діях позивача вини як у формі умислу, так і у формі необережності та зазначає наступне.
Судом встановлено, що листом Регіонального відділення фонду державного майна України по Львівській області №8/11-5039 від 05.10.2001 повідомлено, що частка державного майна у статутному фонді ВАТ “Промхімсантехмонтаж” станом на 01.10.2001 відсутня.
З копії наказу №49 ТзОВ “Львівський монтажно-заготівельний завод” від 26.12.2003 Добощак О.Б. приступив до виконання обов`язків директора Товариства згідно з протоколом №2 від 16.12.2003.
30.04.2025 ГУ ДСНС було складено акт обстеження об`єкта фонду захисних споруд цивільного захисту №1971 за результатами проведення комплексного обстеження об`єкта фонду захисних споруд цивільного захисту сховища №48912, що по вул. Зелена, 131 у м. Львові, з приватною формою власності об`єкта фонду, балансоутримувачем якого є ТзОВ “Монтажно-заготівельний завод”.
У матеріалах справи міститься перелік питань щодо проведення обстеження об`єкта фонду, та у графі пропозиції балансоутримувача зазначено, що з 2002 року в управлінні МНС у Львівській області знаходяться матеріали в 5 екземплярах на списання вищевказаного сховища (протоколи №32 від 11.12.2002, №19 від 17.07.2007 засідання міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій Львівської міської влади, які вважають за доцільне розглянути можливість виключення за погодженням з ДСНС з фонду захисних споруд).
26.06.2014 ОКП ЛОТ БТІ та ЕО видало довідку ТзОВ “Львівський монтажно-заготівельний завод” про неможливість виготовлення технічної документації на захисну споруду цивільного захисту №48912, оскільки при обстеженні даної захисної споруди, проведеної інженером БТІ 26.06.2014 виявлено затопленість її водою.
Відповідно до протоколу Львівської міської ради №32 від 11.12.2002 вирішено, зокрема, до 01.06.2003 домогтися проведення інженерно-технічних експертиз про доцільність проведення ремонту сховищ і відповідно до їх висновків подати документи на списання у Головне управління з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від Чорнобильської катастрофи Львівської обласної державної адміністрації сховищ ДП “Монтажно-заготівельний завод” (О. Добощак).
Протоколом Львівської міської ради позачергового засідання міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій №19 від 17.07.2003 слухали інформацію начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Львівської міської ради Гребенюка П. “Про аварійний стан сховища цивільної оборони ДП “Львівський монтажно-заготівельний завод” ВАТ “Промхімсантехмонтаж” (№48912). Внаслідок підняття грунтових вод сховище постійно затоплене водою. Під дією підвищеної вологи знищено внутрішнє обладнання та системи життєзабезпечення. Порушені огороджуючі конструкції та захисні герметичні двері. Несучі конструкції сховища втратили свої властивості. Мікросередовище сховища при перебуванні в ньому людей становить загрозу їхньому життю та здоров`ю. Воно не відповідає вимогам ДБН-В.2.2.-5-97, залишкова вартість сховища становить 18,64 тис.грн, а для ремонту необхідно 179,671 тис.грн. Вирішено клопотати перед вищестоящими органами Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС про списання даного сховища з балансу ДП “Львівський монтажно-заготівельний завод” ВАТ “Промсамтехмонтаж”.
Листом Головного управління з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи №1193/20.12-2 від 23.06.2003, адресоване МНС України, начальнику Департаменту цивільного захисту описано зазначені обставини, що встановлені протоколом Львівської міської ради №19 від 17.07.2003, та зазначено, що сховище №48912 втратило свої захисні властивості внаслідок тривалого підтоплення грунтовими водами, а проведення ремонтних робіт значно перевищує його залишкову вартість, головне управління підтримало клопотання ДП “Львівський монтажно-заготівельний завод” ВАТ “Промсамтехмонтаж” щодо списання сховища №48912, як об`єкта цивільної оборони області.
На підтвердження зазначених обставин непридатності сховища долучено копію акту технічного обстеження сховища ЦО ДП “Львівський монтажно-заготівельний завод” ВАТ “Промсамтехмонтаж” м. Львів, складений у 2002 році Державним інститутом проектування міст “Містопроект”. У 2014 році складено акт комплексної перевірки (спеціального огляду) захисної споруди цивільної оборони (Сховища) №48912 щодо непридатності та невідповідності нормам сховища.
Відповідно до витягу з протоколу загальних зборів акціонерів ВАТ “Промхімсантехмонтаж” №9 від 25.04.2002 надано згоду на реорганізацію ДП “Львівський монтажно-заготівельний завод” ВАТ “Промсамтехмонтаж” шляхом перетворення його в окреме господарське товариство, яке буде являтися його правонаступником, про що 12.12.2003 укладено договір №1/12 та 16.12.2003 видано свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи.
Суд першої інстанції слушно зауважив, що директором ТзОВ “Львівський монтажно-заготівельний завод” Добощаком О.Б. у 2002-2003 роках заявлялось клопотання державним органам про непридатність сховища, що по вул. Зеленій, 131 у м. Львові до використання, невідповідність такого нормам, внаслідок затоплення ґрунтовими водами, а також клопотання про списання сховища з балансу. Однак, станом на 2025 рік дане сховище рахується на балансі заводу, тобто не списане. Хоч вищевказане сховища і перебуває на балансі Товариства, однак директором підприємства ОСОБА_1 вчинялися відповідні дії з 2002-2003 року щодо списання даного сховища з балансу підприємства.
Таким чином, проаналізувавши встановлені судом обставини, колегія суддів зазначає, що у даному випадку виникла ситуація, при якій встановлено непридатність сховища №48912 до експлуатації за призначенням, по причинам, які не залежали від волі позивача, вчинення ним та органами влади і місцевого самоврядування активних дій, спрямованих на списання сховища з балансу, викликаними, в тому числі, економічною недоцільністю його відновлення.
Відповідно до ст.10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Згідно ст.11 цього Кодексу, адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.
В межах даного публічно-правового спору, з урахуванням встановлених судом обставин, описаних вище, колегія суддів вважає, що відповідачем не спростовано висновків суду першої інстанції про відсутність вини з боку позивача, не наведено суду обставин, які б вказували на вчинення позивачем таких дій, які б вказували на те, що він передбачав можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності та легковажно розраховував на їх відвернення або не передбачав можливість настання таких наслідків, хоч повинна був і міг їх передбачити.
Стосовно доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції вимог п.15 ч.1 ст.20, ч.18 ст.32, ч.1 ст.140 КЦЗУ, то такі не заслуговують на увагу, оскільки у скарзі йдеться лише цитування приведених норм без розкриття змісту їх застосування.
Посилання апелянта на те, що в порушення вимог ч.1 ст.5 КАС України, суд першої інстанції лише скасував оспорювану постанову, не визнавши протиправними рішення чи дії ГУ ДСНС, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи не впливають на висновки суду про наявність підстав для її скасування.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що приведені вище норми та встановлені судом обставини в їх сукупності вказують на протиправність оспорюваної постанови, проте, не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення чи доповнення його таким змістом.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування оспорюваної постанови.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень ч.3 ст.272 КАС України, судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтею 286 цього Кодексу (особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності), набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Керуючись ст.ст.272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,
                                                   п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 червня 2025 року по справі №464/3582/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук