ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року 
м. Київ

cправа №  924/216/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Руда Г. В., 

за участю представників:
позивача - Чорного І. Т. (адвоката),  
відповідача - не з`явилися,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Енергія"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 (колегія суддів: Миханюк М. В. - головуюча, Розізнана І. В., Павлюк   І. Ю.) та рішення Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2025 (суддя Кочергіна В. О.) у справі 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Енергія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "К. Нафта"

про стягнення 2   187   260,56 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод "Енергія" (далі - ТОВ "Завод "Енергія") звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "К. Нафта" (далі - ТОВ "К. Нафта") про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 1   012   971,09 грн, збитків у розмірі 1   125   734,42 грн, 3 % річних у розмірі 48   555,05 грн.

1.2. Позовні вимоги ТОВ "Завод "Енергія" обґрунтовані тим, що 20.06.2022 між ТОВ "Завод "Енергія" та ТОВ "К. Нафта" було укладено договір поставки нафтопродуктів № 45 НП, відповідно до умов якого відповідач повинен був здійснити авансову оплату за партію нафтопродуктів, тобто здійснити попередню оплату в розмірі 100 % від вартості замовленої партії нафтопродуктів протягом одного робочого дня з дати виставлення позивачем рахунка-фактури. Оскільки відповідач порушив строки оплати, визначені договором поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 № 45 НП, то позивач нарахував до стягнення з ТОВ "К. Нафта" пеню в розмірі 1   012   971,09 грн, збитки в розмірі 1   125   734,42 грн, 3 % річних у розмірі 48   555,05 грн.

2. Короткий зміст судових рішень 

2.1. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2025 у справі № 924/216/25 частково задоволено позов ТОВ "Завод "Енергія".

Вирішено стягнути з ТОВ "К. Нафта" на користь ТОВ "Завод "Енергія" 421   731,21 грн пені, 48   555,05 грн 3 % річних. 

В іншій частині позову відмовлено.

2.2. Додатковим рішенням Господарського суду Хмельницької області від 04.06.2025 у справі № 924/216/25 частково задоволено заяву представника ТОВ "Завод "Енергія" адвоката Чорного І. Т. про ухвалення додаткового рішення у справі № 924/216/25. 

Вирішено стягнути з ТОВ "К. Нафта" на користь ТОВ "Завод "Енергія" 16   118,30   грн витрат на професійну правничу допомогу; в решті заяви ТОВ "Завод "Енергія" відмовлено. 

2.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 залишено без змін рішення Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2025 та додаткове рішення Господарського суду Хмельницької області від 04.06.2025 у справі №   924/216/25.

2.4. Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ "Завод "Енергія", господарський суд першої інстанції встановив, що відповідач виконав зобов`язання щодо оплати отриманого товару з порушенням строків, визначених пунктом 4.3 договору поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 № 45 НП. Тому місцевий господарський суд погодився з доводами позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача пені за порушення строків оплати за договором поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 № 45 НП. Разом з тим місцевий господарський суд, перевіривши розрахунок пені в розмірі 1   012   971,09 грн, поданий позивачем, установив, що арифметично правильним є нарахування пені за визначені позивачем періоди в розмірі 843   462,42 грн. Таким чином, за висновком господарського суду першої інстанції, інша частина пред`явленої до стягнення пені нарахована позивачем необґрунтовано.

При цьому, як установив господарський суд першої інстанції, відповідач у відзиві на позов просив зменшити штрафні санкції на 90 %. Місцевий господарський суд, розглянувши це клопотання, зазначив, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми в якості неустойки, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Водночас місцевий господарський суд установив, що відповідач добровільно сплатив позивачу заборгованість за отримане пальне, у зв`язку з несвоєчасною оплатою якої позивач нарахував та пред`явив до стягнення штрафні санкції. Тому, як зазначив суд, заборгованість з оплати існувала протягом нетривалого періоду.  Господарський суд першої інстанції взяв до уваги сплату позивачем основної заборгованості, матеріальні інтереси обох сторін, характер господарської діяльності, її суспільне значення, а також сумлінне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати товару. З урахуванням міркувань розумності та справедливості, необхідності дотримання балансу інтересів сторін у цьому конкретному випадку господарський суд першої інстанції виснував про наявність низки виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість реалізації судом дискреційних повноважень щодо зменшення розміру пені. За таких обставин господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в цьому випадку обґрунтованим, розумним та справедливим буде зменшення розміру правомірно пред`явленої до стягнення пені в розмірі 843   462,42 грн на 50 %.

Крім того, господарський суд першої інстанції, перевіривши розрахунок пред`явлених до стягнення 3 % річних у розмірі 48   555,05 грн, зазначив, що такий розрахунок є арифметично правильним. Тому, за висновком місцевого господарського суду, позовні вимоги ТОВ "Завод "Енергія" про стягнення 3 % річних у розмірі 48   555,05 грн належить задовольнити.  

Водночас господарський суд першої інстанції відмовив у задоволенні  позовних вимог ТОВ "Завод "Енергія" про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 1   125   734,42 грн, оскільки, за висновком суду, позивач у цьому випадку не довів причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою. Крім того, як зазначив суд, позивач у цьому випадку також не довів наявності шкоди, завданої ТОВ "Завод "Енергія". 

2.5. Господарський суд першої інстанції, частково задовольняючи заяву представника ТОВ "Завод "Енергія" адвоката Чорного І. Т. про ухвалення додаткового рішення у справі №   924/216/25, виснував, що підтвердженими та співмірними зі складністю цієї справи є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16   118,30   грн. Тому суд вирішив стягнути з ТОВ "К. Нафта" на користь ТОВ "Завод "Енергія" 16 118,30 грн витрат на професійну правничу допомогу, а в решті заяви ТОВ "Завод "Енергія" відмовив.

2.6. Апеляційний господарський суд, переглянувши за апеляційною скаргою ТОВ "Завод "Енергія" рішення господарського суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та додаткове рішення, погодився з висновками місцевого господарського суду та залишив ці рішення без змін.  

3. Короткий зміст касаційної скарги 

3.1. Частково не погоджуючись із постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 та рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2025 у справі № 924/216/25, до Верховного Суду звернулося ТОВ "Завод "Енергія" з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині позовних вимог про стягнення пені в розмірі 1   012   971,09 грн, а справу №   924/216/25 у цій частині передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, ТОВ "Завод "Енергія"  зазначає, що судові рішення в оскаржуваній частині ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. ТОВ "Завод "Енергія", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, скаржник зазначає про порушення судами норм процесуального права, що передбачено пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. ТОВ "Завод "Енергія" вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, порушили приписи статей 232, 233 Господарського процесуального кодексу України, неправильно застосували положення статті 551 Цивільного кодексу України, статей 231, 233 Господарського кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм, викладені в постановах Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 08.12.2022 у справі № 921/542/20, від 09.07.2025 у справі № 910/9149/24, від 22.07.2025 у справі № 910/4747/24, від 07.12.2022 у справі №   910/11949/21, від 23.01.2019 у справі № 355/385/17, від 05.09.2019 у справі №   908/1501/18, від 16.10.2024 у справі № 911/952/22.

3.4. Крім того, на думку скаржника, на цей час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 232, 233 Господарського процесуального кодексу України про можливість викладення виконаного судом розрахунку пені в документі, який не передбачений процесуальним законодавством. Водночас скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо неможливості застосування в договірних зобов`язаннях розміру пені, передбаченого договором, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості поставленого товару.

3.5. При цьому, за доводами ТОВ "Завод "Енергія", господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, необґрунтовано відмовили в задоволенні клопотання про витребування доказів та безпідставно не дослідили обставин справи щодо завдання позивачу значних збитків.  

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 20.06.2022 між ТОВ "Завод Енергія" (постачальник) і ТОВ "К. Нафта" (покупець) було укладено договір поставки нафтопродуктів № 45 НП.

4.2. За змістом пунктів 1.1, 1.3- 1.5 договору поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 № 45 НП постачальник зобов`язався поставляти покупцю нафтопродукти, а покупець зобов`язався приймати та оплачувати товар на умовах цього договору. Найменування товару, кількість, а також ціна на кожну партію товару вказується в рахунку-фактурі, який виставляється постачальником покупцеві та є невід`ємною частиною цього договору. Вартість доставки входить до вартості товару.

Партія товару вважається погодженою за кількістю та ціною з моменту виконання покупцем пункту 4.3 договору. Кожна партія товару оформлюється рахунком, видатковою, товарно-транспортною, які передаються покупцеві разом із товаром. Податкова накладна реєструється в електронному вигляді та передається засобами електронного зв`язку.

4.3. Згідно з пунктом 3.1 договору поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 №   45 НП товар поставляється відповідно до виставленого рахунку-фактури.

4.4. Відповідно до пунктів 4.1- 4.4, 4.6 договору поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 №   45 НП загальна ціна цього договору визначається загальною кількістю отриманого товару покупцем упродовж всього терміну дії договору. Ціна товару є договірною i узгоджується сторонами на кожну партію окремо. Покупець здійснює попередню оплату в розмірі 100 % вартості замовленого товару протягом одного робочого дня з дати виставлення рахунку-фактури. У разі прострочення оплати більше, ніж на один робочий день, ціна товару i рахунок-фактура вважаються недійсними.

Ціна своєчасно оплаченого товару згідно з пунктом 4.3 договору є фіксованою і зміні та коригуванню не підлягає. Розрахунки між сторонами проводяться в безготівковій формі. Фактом оплати є фактичне надходження коштів на поточний рахунок постачальника.

4.5. Згідно з пунктами 5.2, 5.7, 5.8, 5.10 договору поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 №   45 НП за прострочення строків оплати, визначених пунктом 4.3 договору, понад один робочий день, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості поставленої партії товару за кожен день прострочення платежу. У разі невиконання або неналежного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором винна сторона відшкодовує іншій стороні упущену вигоду, збитки та санкції, що застосовуватимуться з боку третіх осіб у зв`язку з такими порушеннями, згідно з наданими та документально підтвердженими розрахунками таких збитків.

Сплата стороною визначених цим договором та (або) чинним в Україні законодавством штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) не звільняє її від обов`язку відшкодувати за вимогою іншої сторони збитки, завдані порушенням договору, в повному обсязі, а відшкодування збитків не звільняє її від обов`язку сплатити за вимогою іншої сторони штрафні санкції в повному обсязі. Штрафні санкції за порушення договору нараховуються за весь період прострочки, тобто до моменту повного виконання стороною своїх зобов`язань за договором з урахуванням пункту 7.2 договору. Сторони домовилися про те, що до стягнення заборгованості, неустойки та збитків за цим договором застосовується термін позовної давності у п`ять років.

4.6. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що договір поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 № 45 НП підписаний директорами сторін та скріплений відтисками печаток товариств.

4.7. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій установили, що позивач виставив відповідачу рахунки на оплату від 06.07.2022 № 105 на суму 1   378   943,13 грн з ПДВ; від 08.07.2022 № 110 на суму 1   162   764,72 грн з ПДВ; від 11.07.2022 № 111 на суму 1   432   993,22 грн з ПДВ; від 18.07.2022 № 127 на суму 1   001   075,74 грн з ПДВ; від 21.07.2022 № 138 на суму 1   356   605,79 грн з ПДВ; від 28.09.2022 № 184 на суму 857   228,54 грн з ПДВ; від 23.02.2023 № 402 на суму 178   518,00 грн; від 16.03.2023 № 427 на суму 78   000,00 грн з ПДВ; від 17.03.2023 № 428 на суму 409   500,00 грн; від 31.03.2023 № 470 на суму 273   000,00 грн; від 31.03.2023 № 469 на суму 159   979,50 грн; від 28.04.2023 №   532 на суму 73   600,00 грн; від 28.04.2023 № 531 на суму 294   400,00 грн; від 05.05.2023 № 547 на суму 343   356,00 грн; від 05.05.2023 № 546 на суму 242   181,00 грн; від 26.06.2023 № 659 на суму 210   000,00 грн; від 29.06.2023 № 683 на суму 990   186,00 грн; від 30.06.2023 № 688 на суму 939   000,00 грн; від 30.06.2023 № 692 на суму 332 500,00 грн.

4.8. На виконання умов договору поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 №   45 НП позивач поставив відповідачу товар згідно з наявними в матеріалах справи видатковими накладними: від 31.03.2023 на суму 273   000,00 грн; від 28.04.2023 на суму 294   400,00 грн; від 28.04.2023 на суму 73   600,00 грн; від 05.05.2023 на суму 242   181,00 грн; від 05.05.2023 на суму 343   356,00 грн; від 26.06.2023 на суму 210   000,00 грн; від 29.06.2023 на суму 990   186,00 грн; від 30.06.2023 на суму 939   000,00 грн; від 30.06.2023 на суму 332   500,00 грн; від 06.07.2022 на суму 1   378   943,13 грн з ПДВ; від 08.07.2022 на суму 1   162   764,72   грн з ПДВ; від 11.07.2022 на суму 1   432   993,22 грн з ПДВ; від 18.07.2022 на суму 1   001   075,74 грн з ПДВ; від 22.07.2022 на суму 1   356   605,79   грн з ПДВ; від 28.09.2022 на суму 857   228,54 грн з ПДВ; від 08.03.2023 на суму 874   38,00 грн з ПДВ; від 08.03.2025 на суму 91   080,00 грн з ПДВ; від 16.03.2023 на суму 78   000,00 грн з ПДВ; від 17.03.2023 на суму 117   000,00 грн з ПДВ; від 18.03.2023 на суму 292   500,00 грн з ПДВ; від 31.03.2023 на суму 159   979,50 грн з ПДВ.

4.9. Господарські суди зазначили, що видаткові накладні підписані директорами сторін без зауважень, а також скріплені відтисками печаток товариств. Крім того, суди зазначили, що в матеріалах справи наявні товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів.

4.10. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що позивач надіслав відповідачу вимогу про сплату штрафних санкцій та нарахувань.

4.11. Крім того, як установили господарські суди, відповідач розрахувався за отримане пальне, що підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи платіжними дорученнями.

4.12. Позивач, посилаючись на порушення відповідачем строків оплати товару за договором поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 № 45, звернувся до Господарського суду Хмельницької області із цим позовом. 

5. Позиція Верховного Суду 

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, представника позивача, дослідивши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке. 

5.3. Предметом позову в цій справі є вимоги ТОВ "Завод "Енергія" до ТОВ "К.   Нафта" про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 1   012   971,09 грн, збитків у розмірі 1   125   734,42 грн, 3 % річних у розмірі 48   555,05 грн.

5.4. Позовні вимоги ТОВ "Завод "Енергія" обґрунтовані тим, що 20.06.2022 між ТОВ "Завод "Енергія" та ТОВ "К. Нафта" було укладено договір поставки нафтопродуктів № 45 НП, відповідно до умов якого відповідач повинен був здійснити авансову оплату за партію нафтопродуктів, тобто здійснити попередню оплату в розмірі 100 % від вартості замовленої партії нафтопродуктів протягом одного робочого дня з дати виставлення позивачем рахунка-фактури. Оскільки відповідач порушив строки оплати, визначені договором поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 № 45 НП, то позивач нарахував до стягнення з ТОВ "К. Нафта" пеню в розмірі 1   012   971,09 грн, збитки в розмірі 1   125   734,42 грн, 3 % річних у розмірі 48   555,05 грн.

5.5. Верховний Суд зазначає, що за змістом частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

5.6. Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків

5.7. Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

5.8. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

5.9. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

5.10. У частині 1 статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

5.11. Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

5.12. При цьому приписами статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

5.13. Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

5.14. Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

5.15. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

5.16. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

5.17. Частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

5.18. За змістом частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

5.19. Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.

5.20. Господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши справу №   924/216/25 по суті позовних вимог, дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ "Завод "Енергія" Господарські суди вирішили стягнути з ТОВ "К. Нафта" на користь ТОВ "Завод "Енергія" 421   731,21 грн пені, 48   555,05 грн 3 % річних; в іншій частині позовних вимог ТОВ "Завод "Енергія" - відмовили.

5.21. Зміст касаційної скарги свідчить про те, що ТОВ "Завод "Енергія" не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 169   508,67 грн та в частинні зменшення розміру пені на 50 %. 

5.22. Отже, під час касаційного провадження Верховний Суд здійснює перегляд оскаржуваних судових рішень тільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ "Завод "Енергія" про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 169   508,67 грн та в частинні зменшення розміру пені на 50 %. 

5.23. ТОВ "Завод "Енергія", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2  статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, скаржник зазначає про порушення судами норм процесуального права, що передбачено пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.24. Пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.25. Касаційна скарга ТОВ "Завод "Енергія" з посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивована тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, порушили приписи статей 232, 233 Господарського процесуального кодексу України, неправильно застосували положення статті 551 Цивільного кодексу України, статей 231, 233 Господарського кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм, викладені в постановах Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 08.12.2022 у справі № 921/542/20, від 09.07.2025 у справі № 910/9149/24, від 22.07.2025 у справі № 910/4747/24, від 07.12.2022 у справі № 910/11949/21, від 23.01.2019 у справі №   355/385/17, від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18, від 16.10.2024 у справі № 911/952/22.

5.26. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та в постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.27. Дослідивши доводи, наведені в касаційній скарзі, Верховний Суд установив, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень: 

"54. Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду".

5.28. При цьому ТОВ "Завод "Енергія" зазначає, що подібні висновки також викладені в постановах Верховного Суду від 08.12.2022 у справі №   921/542/20, від 09.07.2025 у справі № 910/9149/24, від 22.07.2025 у справі № 910/4747/24.

5.29. Скаржник із посиланням на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 08.12.2022 у справі №   921/542/20, від 09.07.2025 у справі № 910/9149/24, від 22.07.2025 у справі №   910/4747/24, зазначає, що господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, відмовляючи у стягненні пені в розмірі 169   508,67 грн, не навів норм права, якими мотивував рішення, та не навів норм права, які порушив позивач, пред`являючи до стягнення з відповідача пеню в розмірі 1   012   971,09 грн. Крім того, як зазначає скаржник, власний розрахунок пені, виконаний судом, не може бути викладений в іншому документі, ніж судове рішення. Проте, за доводами скаржника, розрахунок пені, здійснений судами, не наведений ні в судовому рішенні, ні в протоколі судового засідання.   

5.30. Колегія суддів, розглянувши доводи скаржника, не може взяти їх до уваги, оскільки такі доводи спростовуються змістом оскаржуваних рішення та постанови. Так, у оскаржуваних судових рішеннях суди навели розрахунок пені та норми права, якими керувалися під час вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 1   012   971,09 грн.   

5.31. Зокрема, суд першої інстанції, перевіривши розрахунок заявленої до стягнення суми 1   012   971,09 грн пені: за період з 06.07.2022 до 01.08.2022 за видатковою накладною від 06.07.2022 № ДП-2022084;  за період з 08.07.2022 до 04.08.2022 за видатковою накладною від 08.07.2022 № ДП-2022087;  за період з 11.07.2022 до 12.09.2022 за видатковою накладною від 11.07.2022 № ДП-2022103;  за період з 18.07.2022 до 05.10.2022 за видатковою накладною від 18.07.2022 № ДП-2022114; за період з 22.07.2022 до 16.02.2023 за видатковою накладною від 22.07.2022 № ДП-2022122;  за період з 28.09.2022 до 27.02.2023 за видатковою накладною від 28.09.2022 № ДП-2022149;  за період з 08.03.2023 до 14.03.2023 за видатковою накладною від 08.03.2023 №   20230139;  за період з 08.03.2023 до 21.03.2023 за видатковою накладною від 08.03.2023 № 20230140;  за період з 16.03.2023 до 16.03.2023 за видатковою накладною від 16.03.2023 № 20230148;  за період з 17.03.2023 до 21.03.2023 за видатковою накладною від 17.03.2023 № 20230150;  за  період з 18.03.2023 до 01.05.2023 за видатковою накладною від 18.03.2023 №   20230159;  за період з 31.03.2023 до 03.05.2023 за видатковою накладною від 31.03.2023 № 20230177;  за період з 31.03.2023 до 07.05.2023 за видатковою накладною від 31.03.2023 № 20230178;  за період з 28.04.2023 до  28.05.2023 за видатковою накладною від 28.04.2023 № 20230222;  за період з 28.04.2023 до 01.06.2023 за видатковою накладною від 28.04.2023 № 20230221;  за період з 05.05.2023 до 07.06.2023 за видатковою накладною №   20230227 від 05.05.2023;  за період з 05.05.2023 до 20.07.2023 за видатковою накладною від 05.05.2023 № 20230226;  за період з 26.06.2023 до 03.08.2023 за видатковою накладною від 26.06.2023 № 20230305;  за період з 29.06.2023 до 27.07.2023 за видатковою накладною від 29.06.2023 № 20230324;  за період з 30.06.2023 до 27.08.2023 за видатковою накладною від 30.06.2023 № 20230329;  за період з 30.06.2023 до 30.08.2023 за видатковою накладною від 30.06.2023 № 20230335, виснував, що вважає арифметично правильним нарахування пені за заявлені періоди у сумі 843 462,42 грн. Решта заявленої до стягнення пені, за висновком суду першої інстанції, нарахована необґрунтовано. При цьому суд послався на частини 1, 3 статті 549, статтю 551 Цивільного кодексу України, пункти 5.2, 5.10, 7.2 укладеного між сторонами договору.

5.32. Водночас суд апеляційної інстанції перевірив розрахунок заявленої до стягнення суми пені та погодився з висновками суду першої інстанції про те, що арифметично правильним є нарахування пені за заявлені періоди у сумі 843   462,42 грн.

5.33. Тому колегія суддів не може взяти до уваги доводи скаржника про те, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не врахували висновки Верховного Суду, викладені в постановах Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 08.12.2022 у справі №   921/542/20, від 09.07.2025 у справі № 910/9149/24, від 22.07.2025 у справі № 910/4747/24, оскільки висновки, наведені в оскаржуваних судових рішеннях, не суперечать висновкам, на які посилається скаржник.

5.34. Крім того, Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 910/11949/21 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень: 

"Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

…Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)".

5.35. Колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 викладено висновок, який, на думку ТОВ "Завод "Енергія", не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень: 

"Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним".

5.36. Крім того, скаржник вважає, що господарські суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18, про те, що законодавство пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення в договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій. При цьому в частині 6 статті 231 Господарського кодексу України передбачено можливість встановлення санкцій за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки Національного банку України як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

5.37. Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 22.07.2025 у справі № 910/4747/24 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень: 

"Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір (подібний висновок міститься у п. 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 та постанови Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21). 

Проте, ні нормами ч. 6 ст. 231 ГК України, ні ч. 2 ст. 343 ГК України, ні ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", якими врегульовано питання відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, ставку не визначено. Отже, за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. 

Верховний Суд у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначав, що ГК України, також як і ЦК України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом. Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому, для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом, іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору. Законодавець в ГК України, встановлюючи правила визначення розміру штрафних санкцій (зокрема і неустойки, ст. 231 цього Кодексу) та встановлюючи також як і ЦК України відмінності між порядками обчислення штрафу та пені (ч. 2 цієї статті Кодексу), уточнює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (ч. 4 ст. 231 ГК України (див. постанову Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 910/9181/24, яка враховується при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України)".

5.38. Скаржник із посиланням на наведені висновки Верховного Суду зазначає, що позивач відповідно до умов пункту 5.2 договору поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 № 45 НП розрахував пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості поставленої партії товару за кожен день прострочення платежу. Однак, як зазначає скаржник, господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, усупереч умовам договору поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 №   45 НП розрахував пеню не від вартості поставленої партії товару, а від простроченої суми.  

5.39. Колегія суддів, розглянувши доводи скаржника, зазначає, що господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань поділяється на встановлену законом і договірну.

5.40. Так, відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

5.41. Згідно із частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

5.42. За змістом частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.

5.43. При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону,  обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати  подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

5.44. Отже, приписами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" установлено, що розмір пені обчислюється саме від суми простроченого платежу.

5.45. Наведеним спростовуються доводи скаржника про те, що господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, усупереч умовам договору поставки нафтопродуктів від 20.06.2022 № 45 НП, розрахував пеню не від вартості поставленої партії товару, а від простроченої суми. Такий розрахунок пені, здійснений судами, відповідає вимогам Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

5.46. При цьому скаржник не наводить доводів про те, що розрахунок пені, здійснений судами, є арифметично неправильним або розрахований судами не за всі періоди, визначені позивачем.  

5.47. За таких обставин колегія суддів не може взяти до уваги доводи скаржника про те, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не врахували висновки Верховного Суду, викладені в постановах Суду від 07.12.2022 у справі № 910/11949/21, від 23.01.2019 у справі № 355/385/17, від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18, від 22.07.2025 у справі № 910/4747/24, оскільки висновки, наведені в оскаржуваних судових рішеннях, не суперечать висновкам, на які посилається скаржник.

5.48. Верховний Суд установив, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень: 

"134. Згідно із частиною першою статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

135. За частиною другою статті 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

136. Схожі норми також містить частина третя статті 551 ЦК України, яка визначає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

137. Отже, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

138. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

139. Водночас закріплений законодавцем у статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

140. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

141. Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки [див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 серпня 2021 року у справі № 911/378/17 (911/2223/20)].

142. При вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду також належить брати до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним усіх можливих заходів до виконання зобов`язання (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 910/11733/18, від 04 червня 2019 року у справі № 904/3551/18).

143. Також суду необхідно зважати на співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 920/1013/18, від 26 березня 2020 року у справі № 904/2847/19).

144. Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

145. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

146. Категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (див. висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 916/878/20).

147. Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

148. У питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (див. постанови від 11 липня 2023 року у справі № 914/3231/16, від 10 серпня 2023 року у справі № 910/8725/22, від 26 вересня 2023 року у справі № 910/22026/21, від 02 листопада 2023 року у справі № 910/13000/22, від 07 листопада 2023 року у справі № 924/215/23, від 09 листопада 2023 року у справі № 902/919/22).

149. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2024 року у справі №   911/2269/22)".

5.49. Скаржник із посиланням на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду зазначає, що в цьому випадку відсутні правові підстави для зменшення пені. Тому ТОВ "Завод "Енергія" вважає, що господарські суди попередніх інстанцій у цьому випадку порушили баланс інтересів сторін і необґрунтовано зменшили розмір пені.  

5.50. Колегія суддів, розглянувши доводи скаржника, зазначає, що порядок стягнення неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, правила застосування та умови зменшення її розміру врегульовані положеннями Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Цивільного кодексу України.

5.51. Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

5.52. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 08.07.2025 у справі № 922/3697/24, від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14265/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14264/23, неустойка має подвійну правову природу: є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та заходом відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

5.53. Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та заходу відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципів розумності та справедливості.

5.54. Згідно із частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України в разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

5.55. Відповідно до частини 2 статті 233 Господарського кодексу України в разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

5.56. Подібні правила також містить частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України, якою визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

5.57. Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 та постановах Верховного Суду від 08.07.2025 у справі № 922/3697/24, від 29.04.2025 у справі № 922/2249/24, від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23.

5.58. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків від порушення зобов`язання, невідповідності між розміром стягуваної неустойки (штрафу, пені) та такими наслідками, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів для виконання зобов`язання, негайного добровільного усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08.07.2025 у справі № 922/3697/24, від 10.06.2025 у справі № 925/585/24, від 17.04.2025 у справі № 910/7827/2, від 26.02.2025 у справі № 911/168/24.

5.59. При цьому Верховний Суд зазначає, що обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

5.60. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми в якості неустойки змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті насамперед стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд також повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.

5.61. Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08.07.2025 у справі № 922/3697/24, від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14265/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14264/23.

5.62. При цьому в постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90   %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин 1, 2 статей 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

5.63. Наведені висновки узгоджуються з приписами законодавства, які регулюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій з метою недопущення їх використання ані як засобу для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу уникнути відповідальності. У питанні про зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить з конкретних обставин. Такий підхід є усталеним у судовій практиці Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №   914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №   910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №   924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

5.64. Отже, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому це питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

5.65. Водночас господарські суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій на 50 %, взяли до уваги доводи відповідача, викладені в клопотанні про зменшення штрафних санкцій, про те, що відповідач не мав умислу несвоєчасно виконати договірні зобов`язання. Відповідач також зазначав, що в разі задоволення позову без зменшення розміру штрафних санкцій він опиниться в критичному фінансовому стані, що призведе до його банкрутства. Це, своєю чергою, спричинить неможливість виконання інших договірних зобов`язань, зокрема, постачання стратегічно важливих товарів для підприємств на території України, що може завдати шкоди виробничим процесам контрагентів та негативно вплинути на економічну стабільність у відповідних секторах. Банкрутство відповідача також матиме низку юридичних наслідків, включаючи ініціювання нових судових процесів з боку контрагентів через невиконання договорів та стягнення гарантійних забезпечень. Це може призвести до накладення додаткових фінансових санкцій, примусового стягнення майна, арешту рахунків і втрати активів, що взагалі зруйнує можливість відновлення діяльності підприємства. Окрім цього, банкрутство матиме серйозні соціально-економічні наслідки. Наймані працівники відповідача втратять робочі місця та єдине джерело доходу, що може спричинити зростання рівня безробіття в регіоні. Втрата кваліфікованих кадрів та зниження купівельної спроможності населення може негативно позначитися на місцевій економіці та створити додаткове навантаження на соціальні служби. Тому, як зазначав відповідач, непропорційне застосування штрафних санкцій та відсутність гнучкого підходу до вирішення спору може мати комплексні негативні наслідки не лише для самого відповідача, а й для його контрагентів, працівників та економічного середовища загалом у країні.

5.66. Господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, розглянувши наведені доводи відповідача, зазначив, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми в якості неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. 

5.67. Водночас місцевий господарський суд установив, що відповідач добровільно сплатив позивачу заборгованість за отримане пальне, у зв`язку з несвоєчасною оплатою якої позивач нарахував та пред`явив до стягнення штрафні санкції. Тому, як зазначив суд, заборгованість з оплати існувала протягом нетривалого періоду. 

5.68. Господарський суд першої інстанції взяв до уваги сплату позивачем основної заборгованості, матеріальні інтереси обох сторін, характер господарської діяльності, її суспільне значення, а також сумлінне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати товару. З урахуванням міркувань розумності та справедливості, необхідності дотримання балансу інтересів сторін у цьому конкретному випадку господарський суд першої інстанції виснував про наявність низки виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість реалізації судом дискреційних повноважень щодо зменшення розміру пені. За таких обставин господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в цьому випадку обґрунтованим, розумним та справедливим буде зменшення розміру правомірно пред`явленої до стягнення пені в розмірі 843   462,42 грн на 50 %.

5.69. При цьому апеляційний господарський суд, переглянувши рішення господарського суду першої інстанції в цій частині, зазначив про врахування місцевим господарським судом майнових інтересів позивача, оскільки суд зменшив розмір неустойки на 50 %, а не на 90 %, як просив відповідач.

5.70. З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що оскаржувані судові рішення у справі № 924/216/25 у частині зменшення розміру пені не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 на які посилається скаржник. 

5.71. За результатами розгляду справи суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, з урахуванням обставин цієї справи зменшив розмір пені на 50 %. Отже, суд першої інстанції реалізував свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України. Тому в цьому випадку Верховний Суд не встановив неправильного застосування судами попередніх інстанцій статті 551 Цивільного кодексу України та статей 231, 233 Господарського кодексу України.

5.72. Таким чином, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування судових рішень із цих підстав.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.73. Пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

5.74. Зміст наведеної норми права свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

5.75. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 18.03.2025 у справі № 908/3321/23, від 25.02.2025 у справі №   903/622/24, від 04.02.2025 у справі № 909/996/22.

5.76. Крім того, в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі №   906/446/23, від 08.08.2024 у справі № 906/497/23, від 19.03.2024 у справі №   910/6141/22, від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 30.05.2023 у справі №   918/707/22.

5.77. На думку скаржника, не цей час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 232, 233 Господарського процесуального кодексу України про можливість викладення виконаного судом розрахунку пені в документі, який не передбачений процесуальним законодавством.  

5.78. Верховний Суд, перевіривши та надавши оцінку доводам скаржника, зазначає, що наявний у матеріалах справи детальний розрахунок пені не може слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.  

5.79. При цьому в оскаржуваних судових рішеннях суди навели розрахунок пені та норми права, якими керувалися під час вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 1 012 971,09 грн.   

5.80. Крім того, колегія суддів не може взяти до уваги доводи скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо неможливості застосування в договірних зобов`язаннях розміру пені, передбаченого договором, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості поставленого товару.

5.81. Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми  простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

5.82. Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 26.08.2025 у справі № 910/4629/21, від 20.01.2022 у справі №   910/20734/20.

5.83. Таким чином, за результатами розгляду цієї справи Верховний Суд не встановив, а скаржник не довів неправильного застосування господарськими судами попередніх інстанцій положень статей 232, 233 Господарського процесуального кодексу України

5.84. Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування судових рішень господарських судів попередніх інстанцій із цих підстав.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.85. За доводами ТОВ "Завод "Енергія", господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, безпідставно не дослідили обставин справи щодо завдання позивачу значних збитків.  

5.86. Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

5.87. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

5.88. Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

5.89. За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом зібраних у справі доказів чи обставин справи за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.05.2025 у справі № 914/3670/21, від 08.07.2025 у справі №   922/3697/24, від 13.06.2024 у справі № 906/392/23, від 13.06.2024 у справі № 906/211/23, від 14.05.2024 у справі № 916/2779/23.

5.90. При цьому колегія суддів ураховує, що під час цього касаційного провадження Верховний Суд здійснює перегляд оскаржуваних судових рішень тільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ "Завод "Енергія" про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 169 508,67 грн та в частинні зменшення розміру пені на 50 %, а не в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення збитків. 

5.91. Крім того, колегія суддів не може взяти до уваги доводи ТОВ "Завод "Енергія" про те, що господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки відповідно до протоколу судового засідання від 02.04.2025 суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального законодавства розглянув клопотання позивача про витребування доказів та відмовив у його задоволенні. 

5.92. Тому в цьому випадку доводи ТОВ "Завод "Енергія" про те, що господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, не можуть слугувати підставами для скасування судових рішень.

5.93. Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування судових рішень господарських судів попередніх інстанцій із цих підстав.

5.94. За результатами перегляду оскаржуваних судових рішень у касаційному порядку Верховний Суд дійшов висновку про правильність кваліфікації спірних правовідносин судами із правильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права. Тому в цьому випадку відсутні правові підстави для скасування чи зміни судових рішень, що оскаржуються. 

5.95. Крім того, деякі доводи скаржника зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судами при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками господарських судів, які покладені в основу оскаржуваних судових рішень.

5.96. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду 

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. З урахуванням меж перегляду справи в суді касаційної інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

7. Судові витрати 

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд  

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Енергія" залишити без задоволення.  

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 22.05.2025 у справі №   924/216/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                                            Н. О. Багай

Судді                                                                                                                        Т. Б. Дроботова

           Ю. Я. Чумак