ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 274/764/21
провадження № 51-2731 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 62020240000000883 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 361-2, ч. 2 ст. 361-2, ч. 2 ст. 362, ч. 3 ст. 362 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 вересня 2023 року ОСОБА_6 засуджено за:
-          ч. 2 ст. 361-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
-          ч. 2 ст. 362 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах податкової служби на строк 2 роки;
-          ч. 3 ст. 362 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах податкової служби на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах податкової служби на строк 3 роки.
На підставі статей 49, 74 КК звільнено ОСОБА_6 від покарання за ч. 1 ст. 361-2 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Окрім того, у вироку вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання, а також вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.
За викладених у мотивувальній частині вироку обставин, ОСОБА_6 визнано винуватими у тому, що він, перебуваючи на посаді головного державного податкового ревізора-інспектора Житомирського відділу по роботі з податковим боргом управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Житомирській області, 11 вересня 2020 року приблизно о 16:19 поблизу магазину «Eva», що на вул. 30-річчя Перемоги у м. Бердичеві Житомирської області, зустрівся з ОСОБА_8 (особа щодо якої застосовано заходи забезпечення безпеки у кримінальному провадженні), погодився на збут інформації, яка зберігається у автоматичних системах ДПС, стосовно СП ТОВ «РІФ-1», код ЄДРПОУ 14339624.
У подальшому ОСОБА_8 12 вересня 2020 року о 08:21 через месенджер «Viber» з абонентського номера НОМЕР_1  на належний ОСОБА_6 абонентський номер НОМЕР_2 направив текстове повідомлення щодо необхідної інформації про фінансово-господарську діяльність СП ТОВ «РІФ-1», код ЄДРПОУ 14339624.
14 вересня 2020 року ОСОБА_6 , перебуваючи у службовому кабінеті № 20, що знаходиться у приміщенні Бердичівської ДПІ ГУ ДПС в Житомирській області на вул. Богдана Хмельницького, 24-А, у м. Бердичів Житомирської області, у період часу з 12:03 по 12:05, за допомогою службового комп`ютера, маючи доступ в силу своїх службових повноважень, шляхом введення персонального ідентифікатора користувача мережі через свою ІР адресу НОМЕР_3 увійшов до підсистеми «Обробка податкової звітності та платежів», сформував інформацію з обмеженим доступом стосовно СП ТОВ «РІФ-1», код ЄДРПОУ 14339624, яку помістив у файл «4-219579», який роздрукував.
14 вересня 2020 року ОСОБА_6 приблизно о 17:48 поблизу магазину «Eva», що на вул. 30-річчя Перемоги у м. Бердичеві Житомирської області, під час зустрічі з ОСОБА_8 передав останньому роздрукований файл з вказаною вище інформацією, а також передав флеш накопичувач, отриманий ОСОБА_6 від невстановлених осіб, з розміщеними на ньому електронними файлами з інформацією з обмеженим доступом стосовно Грицівської філії СП ТОВ «РІФ-1», повідомивши, що інформацію згідно податкових накладних підприємства надати не зможе у зв`язку із відсутністю у нього такого доступу.
За передачу ОСОБА_8 вказаної вище інформації з обмеженим доступом ОСОБА_6 отримав гроші у сумі 3 000 грн.
Крім того, ОСОБА_6 05 жовтня 2020 року, діючи повторно, перебуваючи у службовому кабінеті № 20, що знаходиться у приміщенні Бердичівської ДПІ ГУ ДПС в Житомирській області на вул. Богдана Хмельницького, 24-А, у м. Бердичів Житомирської області, у період часу з 07:56 по 09:07, за допомогою службового комп`ютера, маючи доступ в силу своїх службових повноважень, шляхом введення персонального ідентифікатора користувача мережі через свою ІР адресу НОМЕР_3 увійшов до підсистеми «Обробка податкової звітності та платежів», сформував інформацію з обмеженим доступом стосовно платників КП «Бердичівводоканал», код ЄДРПОУ 32569790, та Чуднівської філії ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод», код ЄДРПОУ 33177999, яку помістив у файли «4-219200» та «4-213805, які роздрукував.
05 жовтня 2020 року, ОСОБА_6 приблизно о 14:36 поблизу магазину «Наш Край», що на вул. Богдана Хмельницького, 1-А у м. Бердичеві Житомирської області, під час зустрічі з ОСОБА_8 передав останньому роздрукований файл з вказаною вище інформацією, а також передав флеш накопичувач, отриманий ОСОБА_6 від невстановлених осіб, з розміщеними на ньому електронними файлами з інформацією з обмеженим доступом стосовно КП «Бердичівводоканал», код ЄДРПОУ 32569790, та Чуднівської філії ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод», код ЄДРПОУ 33177999.
За передачу ОСОБА_8 інформації з обмеженим доступом ОСОБА_6 отримав гроші у сумі 5 000 грн.
За викладених фактичних обставин вказані дії ОСОБА_6 судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 1 ст. 361-2 КК як несанкціонований збут інформації з обмеженим доступом, яка зберігається в автоматизованих системах, створеної та захищеної відповідно до чинного законодавства, за ч. 2 ст. 361-2 КК як несанкціонований збут інформації з обмеженим доступом, яка зберігається в автоматизованих системах, створеної та захищеної відповідно до чинного законодавства, вчинений повторно, за ч. 2 ст. 362 КК як несанкціоноване копіювання інформації, яка оброблюється у автоматизованих системах, що призвело до її витоку, вчинене особою, яка має право доступу до такої інформації, за ч. 3 ст. 362 КК як несанкціоноване копіювання інформації, яка оброблюється у автоматизованих системах, що призвело до її витоку, вчинене особою, яка має право доступу до такої інформації, вчинене повторно.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 вересня 2023 року - без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 ставить питання про зміну ухвали апеляційного суду та просить звільнити його на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
На обґрунтування своїх доводів указує, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на визнання ним вини та його щире каяття, та безпідставно не врахував це як обставинну, яка пом`якшує покарання. Також зауважує, що суд належним чином не врахував, відсутність обставин, які б обтяжували покарання, що він характеризується позитивно, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні двох малолітніх дітей та бабусю, яка має інвалідність І групи. Зазначає, що під час розгляду кримінального провадження сторона обвинувачення ставила питання про застосування щодо нього положення ст. 75 КК.
Крім того, звертає увагу, що на даний час він мобілізований до лав Збройних Сил України для захисту Батьківщини, що додатково свідчить про його виправлення після вчинення кримінальних правопорушень.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу засудженого не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити з підстав, які викладені у змісті скарги.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги, просила оскаржувану ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 361-2, ч. 2 ст. 361-2, ч. 2 ст. 362, ч. 3 ст. 362 КК, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюються, а томув касаційному порядку не перевіряються.
У касаційній скарзі засуджений вказує, що, призначаючи покарання, суди належним чином не врахували даних, що характеризують його особу, не взяли до уваги ряд обставин, які пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, які б обтяжували покарання.
Засуджений вважає, що своєю сумлінною поведінкою він продемонстрував виправлення, а тому не потребує відбування реального покарання.
Однак з такими доводами засудженого, що викладені у касаційній скарзі, колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.
Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Разом із тим, з огляду на свої повноваження суд також вправі призначити покарання, нижче від мінімальної межі, передбаченої санкцією відповідної статті, або звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання засудженому та призначаючи йому основне покарання у виді позбавлення волі, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_6 вчинив чотири кримінальних правопорушення, одне з яких з огляду на положення ст. 12 КК є тяжким злочином, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за колишнім місцем роботи характеризується позитивно, мав відзнаки за сумлінну працю, на даний час офіційно не працевлаштований, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання засудженому ОСОБА_6 , в ході судового розгляду встановлено не було.
Проаналізувавши вказані обставини у їх сукупності, враховуючи характер вчинених засудженим дій, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе виключно в умовах ізоляції його від суспільства, та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади у органах податкової служби на строк 3 роки.
Не погодившись з вироком місцевого суду, стороною захисту було оскаржено такий вирок в апеляційному порядку. При цьому, поряд з вимогою стосовно скасування вироку у зв`язку з невинуватістю ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому дій, захисник у своїй апеляційній скарзі також вказував про необхідність звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
За наслідком апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції, окрім іншого, дійшов висновку про те, що призначене судом першої інстанції покарання є законним, обґрунтованим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.
З огляду на викладене, перевіряючи вирок місцевого суду, апеляційний суд не встановив підстав для скасування чи зміни вироку місцевого суду, оскільки не встановив підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Зі змісту касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 вбачається, що він, не оспорюючи вид та розмір призначеного йому основного та додаткового покарання, вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, а тому просить звільнити від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений вказує, що судами обох інстанцій не було належним чином враховано його щире каяття, перебування на утриманні двох неповнолітніх дітей, бабусі І групи інвалідності, позитивні характеристики за місцем роботи.
Тобто, не погоджуючись з висновками місцевого та апеляційного судів, засуджений в касаційній скарзі фактично порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються інституту звільнення від відбування покарання та пов`язані із суддівським розсудом.
Поняття суддівського (судового) розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду під час призначення покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Перевіряючи доводи засудженого, колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів та вважає, що звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Незастосування у даному кримінальному провадженні інституту звільнення від відбування покарання відповідає характеру та обставинам злочинних дій засудженого, який, діючи умисно, здійснив копіювання та несанкціонований збут інформації з обмеженим доступом, явно перевищуючи надані йому службою повноваження, тим самим сприяв витоку інформації, захищеної відповідно до вимог чинного законодавства. Тобто, всупереч службі, за особисту винагороду ОСОБА_6 вчинив ряд умисних кримінальних правопорушень, одне з яких відповідно до положень ст. 12 КК належить до категорії тяжких.
Водночас, колегія суддів вважає, що засудженим не було наведено переконливих доводів щодо необґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій у цій частині.
Зокрема, колегія суддів не бере до уваги його доводи про те, що суди без відповідного реагування залишили ставлення ОСОБА_6 до вчиненого злочину, визнання своєї вини, жалкування про вчинене.
Поняття щирого каяття визначається як певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що як у суді першої інстанції, так само і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 вказував про свою невинуватість, не каявся, не визнавав всіх обставин інкримінованих йому дій, висловлював свою версію щодо обставин справи, вказуючи, що інформація, яку він за винагороду надав свідку, не є інформацією з обмеженим доступом, а тому в його діях відсутній склад кримінальних правопорушень.
Тобто послідовна позиція засудженого під час розгляду кримінального провадження свідчить про те, що ОСОБА_6 не усвідомив протиправності своїх дій та їх наслідків, та, відповідно, не зробив для себе належних висновків, що не дає колегії суддів підстав вважати про наявність у нього щирого каяття, як про це вказує у скарзі засуджений.
На підставі викладеного місцевий суд, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що ОСОБА_6 не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці.
З наведеними висновками судів погоджується і колегія суддів, оскільки формальна вказівка про визнання вини не свідчить про наявність у засудженого щирого каяття за умови відсутності вчинення будь-яких дій протягом розгляду кримінального провадження, які б об`єктивно підтверджували його розкаяння, а тому доводи засудженого в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.
Перевіряючи вирок суду у порядку апеляційної процедури, апеляційний суд взяв до уваги перебування на утриманні засудженого двох неповнолітніх дітей, бабусі І групи інвалідності, позитивні характеристики за місцем роботи, однак акцентував увагу на тому, що наведені факти не стали стримуючим фактором для ОСОБА_6 від здійснення злочинної діяльності, а отже, дійшов висновку про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання.
З такою позицією апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції та вважає, що наведені обставини (за виключенням утримання бабусі з інвалідністю І групи), які на переконання засудженого є такими, що пом`якшують йому покарання, існували на час вчинення ним кримінальних правопорушень, проте не спонукали засудженого проаналізувати характер своєї протиправної поведінки та утриматися від її вчинення.
Що ж стосується перебування на утриманні ОСОБА_6 хворої бабусі, то як вбачається зі змісту ухвали, апеляційний суд дійшов висновку, що така обставина не свідчить про необхідність зміни вироку місцевого суду і застосування положень ст. 75 КК.
З огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, особу винуватого та конкретні обставини кримінального провадження, а також призначене йому покарання, яке є наближеним до мінімального, що передбачене санкцією ч. 3 ст. 362 КК, колегія суддів вважає наведені висновки апеляційного суду в цій частині аргументованими.
Враховуючи викладене, аналіз доводів скарги та їх співставлення зі встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, Суд не встановив достатніх підстав для застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, про що засуджений просить у своїй касаційній скарзі, як і не вбачає підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим унаслідок його суворості.
За таких обставин доводи засудженого про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі у зв`язку із незастосуванням до нього положень ст. 75 КК, колегія суддів вважає непереконливими.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції є законною, вмотивованою та обґрунтованою, відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, та не вбачає підстав для її скасування чи зміни.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, колегія суддів уважає за необхідне касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2025 року - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                            ОСОБА_3