ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2025 року                                 
м. Харків
справа № 643/6360/23
провадження № 22-ц/818/3629/25
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна, Харківська міська рада
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2025 року у складі судді Харченко А.М.,-
ВСТАНОВИВ:
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання на день смерті з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Харкові, у віці 84 роки, за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Харкові, у віці 84 роки померла її рідна мати, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На день смерті мати у шлюбі не перебувала. Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: 23/100 частини комунальної квартири АДРЕСА_2 . Ще задовго до своєї смерті мати зробила на позивача заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-479, в якому все належне їй майно, в тому числі 23/100 частини зазначеної квартири заповідала позивачу. Матір в 2016 році захворіла, у неї стався інсульт. Вона припинила себе обслуговувати, давати собі пораду, купувати продукти, ліки, готувати їжу. В зв`язку з чим позивач переїхала до матері за адресою: АДРЕСА_1 та на час смерті останньої проживала з нею. Встановлення зазначеного факту необхідно їй для оформлення спадщини. 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання  ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років до дня смерті спадкодавця  ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем в судовому засіданні не доведений факт постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Харкові, у віці 84 роки, за адресою: АДРЕСА_1 , однією сім`єю понад п`ять років а тому позов задоволенню не підлягає.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково дійшов висновку що до спірних правовідносин належить застосувати норми права, які застосовуються до спадкоємців четвертої черги спадкування за законом. Враховуючи те, що позивачка є спадкоємцем за заповітом та надала належні докази факту постійного проживання з покійною матір`ю на час її смерті, суд ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення про відмову у задоволені позову.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у справі, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Як встановлено судом та підтверджується даними свідоцтва про право власності на житло, виданим 10 липня 2000 року Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, р. № 5-00-208853, копія якого знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_4 належить на праві приватної власності 23/100 частин комунальної квартири (1 кімната у квартирі спільного заселення) за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з повідомленням КНП «Міська поліклініка № 11» Харківської міської ради від 08.12.2023, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувала з 2018 року на обліку лікарів закладу охорони здоров`я з діагнозом: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст., СН ІІ А ст., дисциркулярна енцефалопатія ІІ ст. з лікворно-венозною дистензією, стан після перенесеного ішемічного інсульту (2018 р.). ОСОБА_4 перебувала на амбулаторному лікуванні (08.06.2021, 14.06.2021, 15.06.2021, 24.07.2021). ОСОБА_4 лікарем-терапевтом призначалось лікування згідно її стану з призначенням відповідного дообстеження ( а.с. 107).
Даними копії виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 9760 наданою адміністрацією некомерційного підприємства «Міська клінічна лвкарня « 7» встановлено діагноз ішемічний інсульт у басейні правої середньої мозкової артерії з лівобічним геміпарезом. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст. Церебральний атеросклероз ( а.с. 109 – 110).
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Харкові, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .
Позивач є дочкою ОСОБА_4 , що підтверджується даними копій Свідоцтва про народження, Свідоцтва про розірвання шлюбу, Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, які знаходяться в матеріалах справи.
Згідно з заповітом від 21 червня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори Тимофієвою Т.О., зареєстровано в реєстрі за № 2-479, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все належне їй майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось та взагалі все те, на що вона за законом матиме право на день смерті, в тому числі і належну їй квартиру АДРЕСА_2 , заповіла ОСОБА_1 ( а.с. 13). 
З матеріалів спадкової справи вбачається, що 06 червня 2023 року з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташової С.І. звернулася ОСОБА_2 , зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її баба – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка постійно мешкала за адресою: АДРЕСА_1 . Заявник є онукою спадкодавці. Син спадкодавці – ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ( а.с. 112 – 140). 
Згідно з інформацією з реєстру територіальної громади міста Харкова про осіб місце проживання/перебування яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 12.10.2021: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , 2013 року народження, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З наданого акту про ритуальні послуги та предмети ритуального призначення від 16.20.2021 замовником послуг відносно померлої ОСОБА_4 зазначена ОСОБА_1 ( а.с. 82 – 83 ).
Згідно акту про спільне проживання від 27.06.2013 року ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які проживають за адресою: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 відповідно підтвердили, що ОСОБА_1 мешкала разом із своєю марір`ю ОСОБА_4 з 2018 року по день її смерті та доглядала її ( а.с. 15).
Згідно наданих позивачкою копій квитанцій про оплату за комунальні послуги та фіскальних чеків спадкодавець сплачувала комунальні послуги у період з 2018 по 2020 роки ( а.с. 144 - 155). 
Допитана в судовому засіданні ОСОБА_10 , яка є сусідкою ОСОБА_11 , та проживає в будинку АДРЕСА_5   показала, що її мати була в дружніх стосунках з померлою ОСОБА_4 . Остання хворіла на інсульт, потім коронавірусом. Її дочка за нею доглядала, мешкали в одній кімнаті. ОСОБА_12 з сином та чоловіком займали інші три кімнати. Квитанції за комунальні послуги приходили на одну квартиру, але на різні прізвища, особові рахунки були розділені. ОСОБА_13 доглядала мати, однак працювала. ОСОБА_14 після інсульту самостійно не могла пересуватися та розмовляти, сиділа лише на лавці, до кінця життя вона майже не відновилася. ОСОБА_13 повідомила свідка, що її мати померла..
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що мешкає в кв. АДРЕСА_6 . З ОСОБА_15 в дружніх стосунках з 1970 року. Вона постійно відвідувала свою мати, допомагала. Також знайома з її племінницею – ОСОБА_16 . Мати ОСОБА_17 захворіла в 2018 році і дочка була постійно з нею, возила в лікарню. Остання з дочкою займали маленьку кімнату, а взагалі квартира АДРЕСА_7 має чотири кімнати. ОСОБА_4 купувала в кредит пральну машину, холодильник. Після інсульту вона намагалася ходити сама, купили спеціальну палку. Продукти їй купувала дочка. В кімнаті стояло одне ліжко та розкладачка. Інше ліжко поставити було неможливо. Пральна машина та холодильник стояли у коморі. ОСОБА_2 мала окремий холодильник. Меблевою стінкою в кімнаті користувалися ОСОБА_18 та її мати.
Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні показала, що знайома з обома сторонами та перебуває в дружніх сусідських стосунках. В одній квартирі мешкали ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , її чоловік та син. Квартира має чотири кімнати. У ОСОБА_20 – 3 кімнати, однією кімнатою користувалася померла. На свята всі були разом. ОСОБА_21 свідок іноді бачила на вулиці. Померла ОСОБА_4 на вулиці була не часто, вона зустрічала сина ОСОБА_22 , годувала, доглядала за ним. У ОСОБА_4 був окремий холодильник. В 2018 році у неї стався інсульт і ОСОБА_23 після цього свідок бачила частіше. Ходунків у ОСОБА_4 свідок не бачила, вона самостійно ходила навколо будинку. Після лікарні побачила ОСОБА_4 приблизно через місяць, вона йшла до магазину з невеликим пакетом. Свідку не відомо, чи ночувала ОСОБА_17 у своєї мами.
Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні показав, що відповідач ОСОБА_2 його дружина, також знайомий з її тіткою позивачем ОСОБА_1 . Бабуся дружини ОСОБА_4 після інсульту сама готувала їжу, ходила до магазину. ОСОБА_1 більше часу проводила на роботі. Бабуся комунальні послуги сплачувала самостійно. Його дружина допомогла ОСОБА_1 влаштуватися на нову роботу, коли та залишилася без роботи. Квартира АДРЕСА_2 має чотири кімнати: три кімнати належать дружині свідка, одна кімната – належала бабусі дружини. До 2018 року бабуся мешкала сама. У бабусі в 2018 році стався інсульт, вона була тиждень в лікарні і ОСОБА_25 мешкала в її кімнаті. Потім з бабусею вони вдвох спали на ліжку. Квартира комунальна, має два різні рахунки. Ходунками бабуся не користувалася. Після інсульту вона не дуже добре ходила, але й не була прикута до ліжка. Через два тижні після лікарні вона почала виходити на вулицю. Після її смерті, вони з дружиною разом їздили в морг та крематорій.
Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташової С.І. від 09.08.2024 року ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири під номером АДРЕСА_2 , у зв`язку з тим, що спадкоємиця пропустила строк для прийняття спадщини. ОСОБА_1 не підтверджено факт постійного проживання разом зі спадкодавцю на час відкриття спадщини. Спадкоємиці ОСОБА_1 було надіслано лист 16 червня 2023 року щодо пропущення нею строків на прийняття спадщини та надання 14-денного терміну для повідомлення про звернення до суду. 23 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою з повідомленням про намір звернутися до суду ( а.с. 182 – 183). 
Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. 
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини ( ст. 1266 ЦК)
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.
Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом міністерства юстиції України від 22 лютого                      2012 року № 296/5, чинній на час відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
Тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Зазначене викладене в ухвалі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), постановах Верховного Суду: від 10 січня                      2019 року в справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18), від 20 жовтня 2021 року в справі № 314/652/20 (провадження № 61-2611св21).
Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
У дійсній справі позивач посилаючись на те, що є спадкоємцем за заповітом просила встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем на час смерті, а не факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом). 
Тому судова колегія вважає, що суд неправильно встановив характер спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку що позивачка повинна довести факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років до дня смерті спадкодавця.
Необхідною умовою встановлення факту постійного проживання позивачки разом зі спадкодавцем є лише доведеність факту її постійного проживання у одному житловому приміщенні зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
На підтвердження постійного проживання разом зі спадкоємцем на час її смерті позивач надала складений сусідами акт про спільне проживання від 27.06.2013 квитанції про сплату комунальних платежів за період з 2018 по 2020 роки, частина яких містить дані платника – ОСОБА_4 та акт про оплату ритуальних послуг. 
Судова колегія не вважає зазначені докази належними, допустимими та достатніми, оскільки підписи осіб, що склали акт про спільне проживання від 27.06.2013 належним чином не посвідчені, а дата складання цього акту не відповідає викладеній в ньому інформації, квитанції про сплату комунальних платежів за період з 2018 по 2020 роки не містять відомостей про те, що позивач утримувала квартиру спадкодавця, а понесення нею ритуальних послуг, враховуючи факт близьких родинних відносин зі спадкодавцем взагалі не може підтверджувати факт спільного проживання позивачки разом з матір`ю станом на 12.10.2021.
Допитані в судовому засіданні свідки, ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_24 підтвердили, що позивачка доглядала та проживала з матір`ю до її смерті, в той час як свідок ОСОБА_19 повідомила, що бачила ОСОБА_1 лише періодично, коли та провідувала матір.
Проте факт постійного проживання спадкодавця з позивачкою не може бути доведений лише за допомогою показань свідків. Інших доказів на підтвердження позовних вимог позивач суду не надала.
З огляду на зазначене підстави для задоволення позову відсутні. 
Відповідно до п. 2 ч.1 ст.374 ЦПК України  суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суд неправильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них неналежні норми матеріального права, проте зробив правильний висновок про відмову у задоволені позову, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду – зміні, з викладенням мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення  Московського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2025 року - змінити.
Викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 листопада 2025 року.

Головуючий                                                         О. Ю. Тичкова

Судді                                                                        О.В. Маміна 

                                                                       Н.П. Пилипчук