ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2025 року
м. Київ
справа №  201/4710/18
провадження № 51 - 720 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                                              ОСОБА_1 ,  
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040000000336 за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Марганець Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК (в редакції станом на 12 грудня 2015 року) та кримінальних проступків, передбачених частинами 1, 4 ст. 358 КК (в редакції станом на 12 грудня 2015 року).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінальних проступків, передбачених частинами 1, 4 ст. 358 КК (в редакції станом на 12 грудня 2015 року) та призначено покарання у виді обмеження волі: -за ч. 1 ст. 358 КК -на строк 1  рік;  - за ч. 4 ст. 358 КК на строк 1 рік 6 місяців. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_7 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Цим же вироком ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК (в редакції станом на 12 грудня 2015 року) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.
Згідно з вироком суду в грудні 2015 року (більш точної дати та час не встановлено) у невстановленому місці у ОСОБА_7 виник умисел, спрямований на придбання права на чуже майно шляхом обману в особливо великих розмірах. Для реалізації умислу ОСОБА_7 за невстановлених обставин отримав підроблену довіреність нібито від імені ОСОБА_8 , посвідченої 14 липня 2015 року нотаріусом, якою ОСОБА_7 було уповноважено продати від імені ОСОБА_8 нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , а також свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 10 серпня 2015  року та витяг з державного реєстру на нерухоме майно про реєстрацію права власності №42014850 від 10 серпня 2015 року в первинний зміст яких були внесені зміни шляхом підчистки серійного номера.
Продовжуючи реалізацію умислу ОСОБА_7 12 грудня 2015 року приблизно о 15:00 разом з ОСОБА_9 прибув до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та надав останній для оформлення договору купівлі-продажу підроблені довіреність, а також свідоцтво про право власності на нерухоме майно, витяг з державного реєстру на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
На підставі вищевказаних документів, приватним нотаріусом ОСОБА_10 було підготовлено договір купівлі-продажу від 12 грудня 2015 року де ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , яка не усвідомлювала злочинних намірів останнього, поставили свої особисті підписи, таким чином вніс до вказаного договору неправдиві відомості та надав даній угоді юридичної сили. За умовами вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_9 передала готівкою ОСОБА_7 139 366, 41 грн.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника, а вирок суду-без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вказує, що доказами, на які посилається сторона обвинувачення, не доведено поза розумним сумнівом наявності в діянні ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Зазначає, що судом першої інстанції не було допитано свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , показання яких могли б підтвердити або спростувати обставини, що могли б вплинути на законність рішення. Вказує на те, що в порушення вимог ст. 285 КПК, місцевим судом у ОСОБА_7 не було з`ясовано його думку з приводу можливості звільнення від кримінальної відповідальності та в порушення вимог ст. 288 КПК не було з`ясовано з даного приводу думку потерпілої. Вказує, що суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. 419 КПК, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, не надав належних відповідей на всі доводи сторони захисту та в достатній мірі не зазначив в ухвалі підстави, з який визнав її необґрунтованою. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити. Прокурор заперечував проти її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, чинним законом не передбачено.
З касаційної скарги вбачається, що захисник, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Разом із тим, у результаті касаційного перегляду було встановлено, що висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК (в редакції станом на 12 грудня 2015 року) та кримінальних проступків, передбачених частинами 1, 4 ст. 358 КК (в редакції станом на 12 грудня 2015 року), з яким погодився апеляційний суд, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК.
Як убачається з вироку суду, засуджений ОСОБА_7 свою вину у скоєні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, не визнав та пояснив, що ОСОБА_11 запропонував йому за грошову винагороду оформити на нього квартиру, пояснивши, що свій паспорт він загубив на що він погодився. Зазначив, що він не знав, що довіреність підроблена і що він не має права не має права вчиняти будь-які дії з квартирою. 
Разом з тим, версія розвитку подій, на якій наполягав засуджений, не знайшла свого підтвердження в ході дослідження доказів судом першої інстанції.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в основу вироку були покладені належні та допустимі докази, зокрема, показання:
-          свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що восени 2013 він надавав послуги ОСОБА_8 по переводу квартири АДРЕСА_2 з житлового фонду в нежитловий. Про її продаж він дізнався від знайомого нотаріуса. В подальшому йому стало відомо, що квартиру продав ОСОБА_7 ОСОБА_9 на підставі доручення, виданого, нібито нотаріусом м. москва, однак шляхом запитів і зав`язків з нотаріальною контрою свідок переконався, що таке доручення не видавалось;
-          свідка ОСОБА_10 (нотаріуса), яка підтвердила факт посвідчення нею договору купівлі-продажу, особи покупця і продавця нею були встановлені за їх документами, підстав відмовити у вчиненні нотаріальної дії не було;
-          свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що до 2016 року він працював Консультантом з нерухомості. Зазначив, що ОСОБА_7 був його клієнтом, проте не зміг пригадати, які саме об`єкти нерухомості були предметом їх співпраці.
Так, показання учасників кримінального провадження місцевий суд правильно визнав об`єктивними й обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджуються даними, що містяться у:
-          договорі купівлі-продажу від 3 травня 2011 року і 24 жовтня 2013 року згідно яких ОСОБА_8 придбала у власність квартиру АДРЕСА_2 ; 
-          довіреності від 25 грудня 2014 року виданою ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_12 , якою доручено останньому представляти інтереси довірителя з питання переведення вищезазначеної квартири з житлового фонду в нежитловий;
-          копії свідоцтва про право власності (індексний номер 42013699), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та технічному паспорті на вказане нежитлове приміщення, які підтверджують права власності на нежитлове приміщення №26 ( АДРЕСА_3 ) за ОСОБА_8 ;
-          оригінал свідоцтва про право власності (індексний номер 42013699) на нежитлове приміщення №26 ( АДРЕСА_3 ), видане 10 серпня 2015  року на ім`я ОСОБА_8 ;
-          довіреності (серійний номер 77АВ 0861180), посвідченій 14 липня 2015 року нотаріусом м. москва, згідно якої ОСОБА_8 доручила ОСОБА_7 , продати від її імені нежитлове приміщення №26 ( АДРЕСА_3 );
-          витягу з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» згідно якого ОСОБА_8 виїжджала за межі України один раз 29  липня 2015 року;
-          висновку експерта № 12/1.1-261 від 1 квітня 2015 року, згідно якого підпис від імені ОСОБА_8 та рукописний запис « ОСОБА_14 » в довіреності від імені ОСОБА_8 (серійний номер 77АВ 0861180) від 14 липня 2015 року виконаний не ОСОБА_8 ;
-          висновку експерта № 12/2.1/2.3-262 від 7 квітня 2015 року, згідно якого в бланку свідоцтва про право власності на нерухоме майно (індексний номер 42013699) від 10 серпня 2015 року та бланку витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності (індексний номер 42014850) від 10 серпня 2015 року змінено первинний зміст шляхом підчистки серійного номера з подальшим внесенням нових буквено-цифрових записів;
-          договорі купівлі-продажу від 12 грудня 2015 року, згідно якого ОСОБА_8 від імені якої по довіреності від 14 липня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом м. москва, діяв ОСОБА_7 , продала, а ОСОБА_9 придбала нежитлове приміщення АДРЕСА_4), за що сплатила ОСОБА_7 139  366,41 грн;
-          заявах від імені ОСОБА_7 на ім`я приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_10 подані при укладенні договору;
-          заяві від імені ОСОБА_9 на ім`я приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_10 подана при укладенні договору;
-          висновку експерта № 28/1.1/187 від 27 квітня 2018 року, згідно якого підпис від імені ОСОБА_7 та рукописний запис « ОСОБА_7 » у вищезазначених заявах виконані ОСОБА_7 ;
-          довіреності від 12 грудня 2015 року, згідно якої ОСОБА_9 уповноважила ОСОБА_13 на продаж нежитлового приміщення №26 ( АДРЕСА_3 );
-          протоколі пред`явлення особи для впізнання від 17 квітня 2018 року згідно якого свідок ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_7 , як особу, яка укладала договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №26 ( АДРЕСА_3 );
-          договорі позики від 16 грудня 2015 року, згідно якого ОСОБА_11 позичив ОСОБА_9 грошові кошти в розмірі 117 600 грн, а також у договорі іпотеки, згідно якого з метою забезпечення зобов`язань за вказаним договором позики, ОСОБА_9 передала в іпотеку ОСОБА_11 нежитлове приміщення АДРЕСА_4);
-          розписці ОСОБА_13 згідно якої останній отримав від ОСОБА_12 200 доларів США в якості завдатку за придбання нежитлового приміщення №26 ( АДРЕСА_3 );
-          довіреності від 15 березня 2016 року, виданій ОСОБА_15 на ім`я ОСОБА_12 , якою доручено останньому представляти інтереси довірителя з питання оформлення права за довірителем на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 ;
-          висновку оціночно-будівельної експертизи №3734-16 від 22 лютого 2017 року, згідно якого ринкова вартість нежитлового приміщення №26 ( АДРЕСА_3 ) станом на 12 грудня 2015 року склала 562 570 грн;
-          протокол слідчого експерименту з ОСОБА_7 від 28 квітня 2018 року, в ході якого останній повідомив такі ж обставини подій, які він розповів і в судовому засіданні.
Отже, дослідивши та оцінивши вищезазначені докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд правильно встановив обставини кримінального провадження та дійшов обґрунтованого висновку про те, що подаючи документи нотаріусу, підписуючи договір купівлі продажу, знаючи, що, довіреність на його ім`я не видавалась, ОСОБА_7 не міг не розуміти, що своїми діями відчужує квартиру, прав на яку не має, що доводить умисел обвинуваченого на заволодіння правом на майно шляхом обману.
При цьому місцевий суд зауважив, що не важливо чи отримав обвинувачений безпосередньо зиск від продажу квартири, адже злочин вважається закінченим з моменту придбання права на майно, що відбулось 12 грудня 2015 року.
З приводу посилання ОСОБА_7 на необізнаність у тому, що він не мав права розпоряджатись квартирою, то суд першої інстанції не взяв їх до уваги, мотивуючи це тим, що обвинувачений не міг не розуміти, що надані ним документи підробні і він не має права відчужувати квартиру, про що вказано вище.
Щодо доводів обвинуваченого про те, що договір він підписав на прохання ОСОБА_11 то місцевий суд зазначив, що вони не знайшли ні свого підтвердження ні спростування, однак, на переконання суду першої інстанції, це не спростовує висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, так як умисел на придбання права на квартиру був реалізований ним шляхом підписання договору купівлі продажу.
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, два з яких відносяться до кримінальних проступків, а один до особливо тяжких злочинів; наслідки злочину, які є тяжкими для потерпілої; обставини вчинення злочинів; дані про особу обвинуваченого, зокрема вік, те що він має зареєстроване місце проживання, позитивно характеризується, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває; відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_7 відповідно до ст. 66, 67 КК.
З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових злочинів, ОСОБА_7 необхідно призначити покарання за злочин, передбачений ч. 4 ст. 190 КК, у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, оскільки альтернативні види покарань не передбачені санкцією, не у максимальній межі санкції статті. Підстав для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК суд не встановив. 
З приводу призначення покарання за кримінальні проступки передбачені ч. 1, 4 ст.  358 КК, то місцевий суд дійшов висновку, що необхідним та достатнім буде покарання у виді обмеження волі, водночас, встановивши, що з часу вчинення кримінальних проступків пройшло більше восьми років, суд першої інстанції звільнив останнього від відбуття покарання на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК.
Вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.
Апеляційний суд у межах, передбачених ст. 404 КПК та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника, визнав висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
При цьому суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо непричетності його до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, і вмотивовано визнав їх такими, що не відповідають зібраним у кримінальному провадженні доказам.
Стосовно доводів апеляційної скарги захисника про неповноту судового розгляду, оскільки не були допитані як свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , то апеляційний суд зазначив, що під час судового розгляду суд першої інстанції, у встановленому законом порядку, неодноразово сприяв стороні кримінального провадження у забезпеченні явки вказаних свідків шляхом здійснення судового виклику та направлення ухвал про доручення проведення відеоконференції з метою участі в судовому засіданні свідка, зокрема з Приморського районного суду м. Одеси від 24  грудня 2019 року, 24 червня 2020 року та 17 липня 2020 року, Сихівського районного суду м. Львова від 17 червня 2021 року та 21 вересня 2021 року, однак вжиті заходи результатів не надали. 
Колегія суддів зауважила, що у зв`язку із неможливістю забезпечити явку свідків, 22 квітня 2022 року прокурор відмовився від свідків обвинувачення, а стороні захисту суд надав можливість для забезпечення явки свідків, проте у наступному судовому засіданні від 12 травня 2022 року, сторона захисту відмовилась від допиту свідків та не заперечувала щодо переходу до допиту обвинуваченого.
Погодившись з доводами апеляційної скарги захисника, щодо не роз`яснення судом ОСОБА_7 право на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності за частинами 1, 4 ст. 358 КК, суд апеляційної інстанції усунув це порушення, роз`яснив засудженому право на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК (в редакції Закону  № 1183- VII від 8 квітня 2014  року) у зв`язку з закінченням строків давності, проте обвинувачений проти цього заперечував і сторона захисту не заявляла такого клопотання. 
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд належним чином умотивував свої висновки, з якими вона погоджується. Зміст ухвали цього суду відповідає положенням статей 370, 419 КПК.
Щодо доводів захисника про порушення апеляційним судом вимог ст. 288 КПК, оскільки при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності за частинами 1, 4 ст. 358 КК не було з`ясовано думку потерпілої чи її представника, який належним чином не повідомлявся про дату час та місце апеляційного розгляду, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке. 
Так, в матеріалах кримінального провадження містяться: заява потерпілої ОСОБА_15 від 6 червня 2018 року та заява її представника- ОСОБА_16 від 6  листопада 2018 року про розгляд кримінального провадження без їх участі. 
Апеляційним судом було вжито всіх заходів щодо повідомлення потерпілої та її представника про дату час та місце апеляційного розгляду шляхом неодноразового направлення повідомлень за адресою проживання представника потерпілої ОСОБА_16 та смс повідомлень на мобільний номер, який належить останньому, а також шляхом розміщенням оголошень в газеті «Урядовий Кур`єр», оскільки потерпіла ОСОБА_15 проживає в рф, проте останні жодного разу не виявили бажання приймати участь під час апеляційного розгляду. 
Водночас захисник не зазначає, яким чином думка потерпілої чи її представника в даному конкретному випадку, вплинула чи могла вплинути на законність прийнятого рішення про звільнення ОСОБА_7 від призначеного місцевим судом за частинами  1, 4 ст. 358 КК покарання, тоді як сама потерпіла ОСОБА_15 чи її представник на цих підставах касаційну скаргу не подавали і відсутні дані про те, що вона уповноважувала на це захисника засудженого.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів не встановила, а тому вважає, що в задоволенні касаційної скарги захисника слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                  ОСОБА_3