ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 523/109/21
провадження № 61-15286св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
судді-доповідача - Сердюка В. В., 
суддів: Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Ситнік О. М., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Дарієнко Віктор Дмитрович, 
на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2022 року 
у складі судді Далеко К. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Сегеди С. М., Комлевої О. С., Сєвєрової О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу та, уточнивши вимоги якого в грудні 2021 року, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аванс у розмірі 
150 000, 00 доларів США.
Позов обґрунтовано тим, що 25 березня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про забезпечення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна - передачі авансу. 
 
Того ж дня за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 виконав свої обов`язки відповідно до укладеного договору та передав відповідачці як аванс за попереднім договором купівлі-продажу, а ОСОБА_2 прийняла як аванс грошові кошти у розмірі 150 000,00 доларів США. 
 
Відповідно до цього договору ОСОБА_2 зобов`язувалася у майбутньому передати позивачу належне їй на праві особистої приватної власності нерухоме майно, а саме:
- 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,20 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 4820982200:09:000:0022;
 - 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0750 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 4820982200:09:000:0122;
 
Передача ОСОБА_1 у власність 1/2 частин вказаних земельних ділянок повинна була відбутися не пізніше 15 днів з моменту скасування арешту та обмежень щодо цього майна, скасування арештів та обмежень для вільного пересування ОСОБА_2 на території України. 
 
Позивач зазначав, що умови розписки не виконані, договори купівлі-продажу земельних ділянок не укладені. Оскільки договори купівлі-продажу не укладені, то позивач розцінює передану грошову суму як аванс, що підлягає поверненню позивачу.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 18 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 жовтня
2024 року, позов ОСОБА_1 задовольнив.
 
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу в розмірі 
150 000,00 доларів США. Ухвалив проводити стягнення за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день здійснення платежу. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір 
у розмірі 11 350,00 грн.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що передана ОСОБА_1 сума грошових коштів у розмірі 150 000,00 доларів США 
ОСОБА_2 є авансом, яка підлягає обов`язковому поверненню позивачу згідно з вимогами статті 570 ЦК України.
 
Також суди керувалися тим, що підписаний ОСОБА_2 документ № 2 свідчить про факт отримання нею грошей як авансу від ОСОБА_1 Документ № 2 був написаний у присутності ОСОБА_3 , що не заперечувалося сторонами. Відсутність підпису ОСОБА_1 на цьому документі не є підставою для відмови у стягненні переданої суми як авансу, оскільки умови договору ОСОБА_2 не виконано, грошові кошти позивачу не повернуті.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
14 листопада 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Дарієнко В. Д., засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
У касаційній скарзі представник заявниці посилається на:
- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі 
№ 917/1739/17 та постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі                             № 674/461/16-ц, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/12317/18, від 25 листопада 
2021 року у справі № 754/807/19, від 02 листопада 2022 року у справі 
№ 146/1094/21, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 570 ЦК України у подібних правовідносинах;
- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази).
 
Наголошує на відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування статті 570 ЦК України у подібних правовідносинах, яка поширюється на випадки, коли договір був укладений, але одна сторона не виконує свої зобов`язання, однак у цій справі строк виконання основного зобов`язання ще не настав, а позивачем не доведено неналежне виконання договору відповідачкою. 
 
Заявник вказує, що документ № 2 від 25 березня 2018 року складено 
ОСОБА_2 одноособово, тому односторонній правочин може створювати обов`язки лише для тієї особи, яка його підписала. Суди не здійснили тлумачення одностороннього документа № 2 від 25 березня 2018 року в частині умов того, що в разі, якщо земельні ділянки не повертаються ОСОБА_2 , то сума авансу поверненню не підлягає, а ОСОБА_1 не набуває права власності на земельні ділянки. У документі № 2 від 25 березня 2018 року міститься підпис ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , підпис ОСОБА_1 на документі відсутній, а доказів того, що ОСОБА_3 уповноважений діяти від імені ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
 
Звертає увагу, що відповідачка взяла на себе обов`язки переоформити половину нерухомого майна на ім`я ОСОБА_1 лише через 15 днів після зняття 
з нерухомого майна всіх арештів та заборон, зняття з неї кримінальних звинувачень та заборон відносно свободи її пересування, а також після повідомлення їй про це на її електронну адресу  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, якщо такі дії не були проведені, то сума авансу ОСОБА_1 поверненню не підлягає. Вказує, що                          ОСОБА_1 не міг передати грошові кошти в сумі 150 000,00 доларів США за договором від 25 березня 2018 року та за іншими договорами, а всього на загальну суму 2 770 000,00 доларів США, оскільки він не мав такої суми грошових коштів. На підтвердження цих обставин представник відповідачки звертався до апеляційного суду з клопотанням про витребування у Державної податкової служби України доказів, які підтверджують відсутність у позивача вказаної грошової суми, однак суд апеляційної інстанції ухвалою від 15 жовтня 2024 року відмовив у задоволенні цього клопотання без будь-яких обґрунтувань.
 
Також у матеріалах справи відсутній оригінал розписки, оформленої як документ № 2 від 25 березня 2018 року, що складений та підписаний особисто ОСОБА_2 . На думку представника заявниці, наведене свідчить про відсутність грошового зобов`язання відповідачки ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 .
 
Крім того, ОСОБА_2 незаконно перебуває в міжнародному розшуку, а позивач, укладаючи з нею договір, не повідомив про це правоохоронні органи, що свідчить про його недобросовісну поведінку.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Верховний Суд ухвалою від 06 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 3, 4 частини другої статті 
389 ЦПК України.
 
У грудні 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Верховний Суд ухвалою від 04 вересня 2025 року справу призначив до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 25 березня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір, оформлений у вигляді документа № 2, за умовами якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти як аванс у розмірі 150 000,00 доларів США, що за угодою між сторонами складає 50 % вартості земельної ділянки площею 0,20 га, кадастровий номер 4820982200:09:000:0022, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ;                та земельної ділянки площею 0,0750 га, кадастровий номер 4820982200:09:000:0122, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .  
 
ОСОБА_2 зобов`язувалась оформити 1/2 частину права власності на земельні ділянки на ОСОБА_1 не пізніше 15 днів з моменту зняття всіх арештів та обмежень з цього майна, зняття всіх арештів та обмежень з неї для її вільного переміщення територією Україні та перетину кордону України, а також після письмового повідомлення їй про це на її електронну адресу  ІНФОРМАЦІЯ_2  про зняття всіх вище перелічених обмежень та арештів. Якщо їй буде повернута частина майна, ОСОБА_2 зобов`язувалась оформити 1/2 частину права власності в частині повернутого їй майна. У випадку відмови від оформлення 50 % власності цього майна на ОСОБА_1 , а рівно ухилення від його переоформлення, майно переходить ОСОБА_1 повністю 100 %. Якщо майно, зокрема земельні ділянки, їй не повертаються, сума авансу поверненню не підлягає, а нерухомість                      ОСОБА_1 не переходить.
 
Договір був укладений між сторонами в простій письмовій формі.
 
Договори в частині оформлення права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий номер 4820982200:09:000:0022, та земельну ділянку, кадастровий номер 4820982200:09:000:0122, площею 0,0750 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , - між сторонами не укладені.
 
У провадженні Березанського районного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа № 469/1203/15-ц за позовом заступника прокурора Березанського району Миколаївської області в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області до Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки, зокрема з підстав перебування земельних ділянок у межах прибережної захисної смуги.
 
Факт написання та підписання документа № 2 саме відповідачкою ОСОБА_2              не заперечувався у судовому засіданні її представником адвокатом Дарієнком В. Д. Цей документ підписаний у присутності ОСОБА_3 .
 
У судовому засіданні представник позивача зазначила, що документ № 2 був складений та підписаний у москві (російська федерації), в присутності ОСОБА_3 , там же були передані грошові кошти в сумі 150 000,00 доларів США. Представник відповідача зазначив, що документ № 2 був складений ОСОБА_2 за межами України, за місцем її знаходження.
 
За інформацією Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України ОСОБА_3 перетнув державний кордон України 25 березня                      2018 року о 00 год 21 хв у пункті пропуску Маяки-Удобне (на виїзд) та 26 березня             2018 року о 04 год 20 хв (на в`їзд).
 
У судовому засіданні суду першої інстанції від 29 серпня 2022 року представник ОСОБА_2 стверджував, що відповідачка грошових коштів від ОСОБА_1 не отримувала, хоча у розписці, оформленій як документ № 2, зазначила про їх отримання шляхом проставлення особистого підпису (т. 1, а. с. 203). У судовому засіданні суду першої інстанції 18 листопада 2022 року оглянута розписка, яка оформлена як документ № 2 від 25 березня 2018 року, на копії якої міститься відмітка суду «Згідно з оригіналом» (т. 1, а. с. 229).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
 
Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору 
з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) 
і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).
 
Суди встановили, що 25 березня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір, оформлений у вигляді документа № 2, за умовами якого 
ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти як аванс у розмірі 150 000,00 доларів США, що за угодою між сторонами складає 50 % вартості земельної ділянки площею 0,20 га, кадастровий номер 4820982200:09:000:0022, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки площею 0,0750 га, кадастровий 
номер 4820982200:09:000:0122, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .  
 
ОСОБА_2 зобов`язувалась оформити 1/2 частину права власності на дані земельні ділянки на ОСОБА_1 не пізніше 15 днів з моменту зняття всіх арештів та обмежень з наведеного майна, зняття всіх арештів та обмежень з неї для її вільного переміщення по території Україні та перетину кордону України, а також після письмового повідомлення на її електронну адресу  ІНФОРМАЦІЯ_2  про зняття всіх вище перелічених обмежень та арештів. Якщо їй буде повернута частина майна, зобов`язувалась оформити 1/2 частину права власності в частині повернутого їй майна. У випадку відмови від оформлення 50 % власності цього майна на ОСОБА_1 , а рівно ухилення від його переоформлення, майно переходить ОСОБА_1 повністю 100 %. Якщо це майно, зокрема земельні ділянки, їй не повертаються, сума авансу поверненню не підлягає, а нерухомість ОСОБА_1 не переходить. Договір, оформлений у вигляді документа № 2, укладений між сторонами в простій письмовій формі.
 
Договори в частині оформлення права власності на ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий номер 4820982200:09:000:0022, розташовану 
за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,0750 га, кадастровий номер  4820982200:09:000:0122, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , - між сторонами не укладені.
 
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
 
Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж), яку покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару).
У разі розірвання договору за домовленістю сторін або у зв`язку з невиконанням однією із сторін договору своїх обов`язків сума коштів, сплачена як аванс, має бути повернута покупцю. Наприклад, якщо продавець відмовляється передавати товар, покупець має право вимагати розірвання договору та повернення авансу.
 
Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути. 
 
Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.
 
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2025 року            у справі № 489/2748/23, провадження № 61-7447св24; від 05 березня 2025 року                          у справі № 369/4627/23, провадження № 61-9644св24.
 
Якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то, незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 308/7051/21 (провадження № 61-17628св23).
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі                    № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), 
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, 
які мають значення для вирішення справи.
 
За статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження                 № 14-400цс19).
 
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
 
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи наведені вище норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи сторін спору та подані ними докази, оцінивши правовідносини, які склалися між сторонами спору, обґрунтовано керувався тим, що сторони спору домовилися про укладення у майбутньому договору про купівлю-продаж нерухомого майна, а тому сплачена ОСОБА_1 сума грошових коштів у розмірі 150 000,00 доларів США є авансом, який підлягає обов`язковому поверненню позивачу.
 
Доводи касаційної скарги заявника про те, що документ № 2 від 25 березня 2018 року складено ОСОБА_2 одноособово, тому такий односторонній правочин може створювати обов`язки лише для тієї особи, яка його підписала, за відсутності                        в ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 150 000,00 доларів США та підпису на документі № 2 його представника ОСОБА_3 без належних повноважень, не спростовують того факту, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти як аванс у розмірі 150 000,00 доларів США, про що на документі № 2                                від 25 березня 2018 року вона поставила особистий підпис (т. 1, а. с. 203).
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 зобов`язалася переоформити половину нерухомого майна на ім`я ОСОБА_1 лише через 15 днів після зняття з нерухомого майна всіх арештів та заборон, зняття з неї кримінальних звинувачень та заборон відносно свободи її пересування, а також після повідомлення їй про вказане вище на її електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому строк виконання зобов`язання не настав та сума авансу ОСОБА_1 поверненню не підлягає, колегія суддів не бере до уваги.
 
Той факт, що з моменту отримання авансу 25 березня 2018 року договори купівлі-продажу нерухомого майна укладено не було, арешт з майна, належного відповідачці, на момент вирішення цієї справи не знято, суди попередніх інстанцій дійшли мотивованих висновків про те, що права позивача, який позбавлений користуватися переданими як аванс грошовими коштами протягом тривалого часу, підлягають захисту шляхом стягнення на його користь авансового платежу, що поверне сторони спірних правовідносин у попередній стан без завданої шкоди. 
 
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 червня 
2024 року у справі № 523/11536/19 (провадження № 61-2537св24), від 19 лютого                 2025 року у справі  № 523/10249/20, провадження № 61-16752св24.
 
Враховуючи безспірне право позивача на розпорядження належними йому грошовими коштами, а також той факт, що аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню, якщо договір купівлі-продажу не укладено і товар не передано, слід погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
 
Права позивача є порушеними, оскільки він не реалізував очікувань на укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, яке відповідачка зобов`язалася йому відчужити, отримавши авансовий платіж, а також позбавлений права розпорядження коштами, які були передані ним в якості авансового платежу. Передані позивачем відповідачці грошові кошти, які за своєю правовою природою є авансом, підлягають поверненню особі, яка їх передала, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.
 
Щодо доводів касаційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутній оригінал розписки, оформленої як документ № 2, що виключає стягнення грошових сум із відповідачки, колегія суддів звертає увагу на таке.
 
Факт отримання відповідачкою ОСОБА_2 грошових коштів від позивача ОСОБА_1 в розмірі 150 000,00 доларів США підтверджується змістом документа № 2, який підписаний особисто ОСОБА_2 .
 
Також у судовому засіданні суду першої інстанції від 29 серпня 2022 року представник ОСОБА_2 адвокат Дарієнко В. Д. стверджував, що відповідачка грошових коштів від ОСОБА_1 не отримувала, водночас не заперечував, що у розписці, оформленій як документ № 2, ОСОБА_2 зазначила про отримання коштів та проставила особистий підпис (т. 1, а. с. 203). 
 
Отже, ні відповідачка, ні її представник адвокат Дарієнко В. Д. не надали суду доказів щодо неотримання грошових коштів. При цьому суди правильно зазначили у судових рішеннях, що підпис є невід`ємним елементом письмової форми одностороннього договору, а наявність підпису підтверджує намір та волевиявлення учасника правочину, а також забезпечує його ідентифікацію.
 
Крім того, у судовому засіданні суду першої інстанції 18 листопада 2022 року оглянута розписка, яка оформлена як документ № 2 від 25 березня 2018 року, на копії якої міститься відмітка суду «Згідно з оригіналом» (т. 1, а. с. 229). Наведене підтверджує, що судом у судовому засіданні було оглянуто саме оригінал документа, а його копія міститься у матеріалах справи. Наведене спростовує доводи касаційної скарги про відсутність у матеріалах справи оригіналу вказаного документа.  
 
У касаційній скарзі заявниця зазначала, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували висновки Верховного Суду, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та постановах Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 146/1094/21, від 22 січня 
2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 25 листопада 2021 року у справі № 754/807/19, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/12317/18, однак колегія суддів такі доводи до уваги не бере з огляду на таке.
 
У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження                          № 12-161гс19) Велика Палата Верховного Суду розглядала спір за позовом Кременчуцької міської ради Полтавської області до ФОП про стягнення збитків, завданих територіальній громаді м. Кременчук внаслідок порушення земельного законодавства.
 
У постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 146/1094/21 (провадження                         № 61-8990св22) Верховний Суд розглядав спір за позовом фермерського господарства «Агат Поділля» до ОСОБА_1 , фермерського господарства «Садівник-А» про визнання договору оренди землі недійсним, скасування запису про реєстрацію договору оренди та поновлення права оренди.
 
У постанові від 17 липня 2019 року у справі № 674/461/16-ц (провадження                                    № 61-34764св18) Верховний Суд розглядав спір за позовом ОСОБА_1 до                                           АТ КБ «ПриватБанк», ПП «Клінкер АВС» про визнання недійсним договору поруки.
 
У постанові від 02 листопада 2021 року справі № 754/807/19 (провадження                                       № 61-4922св21) Верховний Суд розглядав спір за позовом ТОВ «Плато Плюс» до ОСОБА_1, ТОВ «Права Справа», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванченко В. Ю., про визнання договору дарування недійсним.
 
У постанові від 28 липня 2021 року у справі 910/12317/18 Верховний Суд розглядав спір за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрнафта» про визнання недійсними рішення загальних зборів акціонерів товариства.
 
Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, оскільки правовідносини у вказаних справах та встановлені судами фактичні обставини є відмінними у порівнянні зі справою, що переглядається.
 
Крім того, доводи заявника щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи, оскільки Верховний Суд у постановах від 19 червня 2024 року у справі                              № 523/11536/19 (провадження № 61-2537св24), від 19 лютого 2025 року у справі                                                       № 523/10249/20 (провадження № 61-16752св24) вже висловлювався щодо застосування статті 570 ЦК України у подібних правовідносинах між цими ж сторонами.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів, що у силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                 № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли 
під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору 
на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів 
не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції судового рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх 
відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).
 
За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав (частини друга статті 410 ЦПК України).
 
Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.
 
Суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення,                          а судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Дарієнко Віктор Дмитрович, залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                      В. В. Сердюк
 
Судді                                                                                       В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                А. А. Калараш
 
                                                                                                О. М. Ситнік
 
                                                                                                І. М. Фаловська